30.09.2022 Єдиний унікальний номер 205/2130/21
Єдиний унікальний номер судової справи 205/2130/21
Номер провадження 2/205/1300/22
30 вересня 2022 року
Ленінський районний суд м.Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., за участю секретаря судового засідання Шевцової М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу №205/2130/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Римська Анастасія Вікторівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Ганна Леонідівна, приватний виконавець Мосейко Анжела Геннадіївна, про витребування майна, визнання недійсним іпотечного договору, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та скасування державної реєстрації права власності, -
16.03.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Римська Анастасія Вікторівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Ганна Леонідівна, приватний виконавець Мосейко Анжела Геннадіївна, про витребування майна, визнання недійсним іпотечного договору, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та скасування державної реєстрації права власності.
Позов, з урахуванням уточнень від 10.12.2021 року, обґрунтовано тим, що 15.02.2007 року згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бойченко Т.М., зареєстрованим в реєстрі за № 1063, ОСОБА_1 набув право власності на будівлі та споруди, що розміщені за адресою: АДРЕСА_1 .
26.12.2011 року право власності ОСОБА_1 зареєстровано КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації».
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2013 року по справі № 22ц-774/3239/2013 не встановлено підстав недійсності правочину, укладеного 15.02.2007 року між товариством «Блок» та ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2016 року по справі № 205/6879/15-ц визнано за ОСОБА_3 право власності на склад літ. Х-1 загальною площею 668,4 кв.м., рампу літ.Х загальною площею 29 кв.м. та вартову літ. Ц загальною площею 20,1 кв.м. Вказане рішення скасовано 18.06.2019 року постановою Дніпровського апеляційного суду.

До скасування вищевказаного заочного рішення суду на його підставі державним реєстратором КП «Центр реєстрації» Шестірянської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області Луб Д.Г. внесено запис про реєстрацію права власності на зазначені будівлі за ОСОБА_3 . Окрім того, 14.12.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, виконання умов якого забезпечено договором іпотеки об`єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 . Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. 19.06.2019 року вчинено виконавчий напис № 418 шляхом звернення стягнення на нерухоме майно: склад літ. Х-1 загальною площею 668,4 кв.м., рампу літ.Х загальною площею 29 кв.м. та вартову літ. Ц загальною площею 20,1 кв.м. На підставі виконавчого напису відкрито виконавче провадження.

18.06.2019 року, у день ухвалення судом апеляційної інстанції постанови про скасування заочного рішення, на підставі якого зареєстровано право власності ОСОБА_3 , на підставі постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, виданої приватним виконавцем Мосейко А.Г., приватним нотаріусом Кохан Г.Л. зареєстровано право власності на вищезазначені будівлі за ОСОБА_2 .

У позові зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з метою незаконного заволодіння нерухомим майном уклали фіктивний договір іпотеки, не маючи права власності на вказану нерухомість.

На підставі викладеного позивач просить:

- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 склад літ. Х-1, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним іпотечний договір, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Римською А.В. за № 1631 від 14.12.2017 року;

- визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. № 418 від 14.06.2016 року вчинений шляхом звернення стягнення на нерухоме майно: склад літ. Х-1, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу (далі - ДМНО) Кохан Г.Л. № 47383070 від 18.06.2019 року, яким здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на склад літ. Х-1, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора КП «Центр реєстрації» Широківського району Дніпропетровської області Луб Д.Г. № 33874991 від 15.02.2017 року, яким здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на склад літ. Х-1, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.05.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалами судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.05.2021 року витребувано докази, а також забезпечено позов шляхом накладення арешту на спірне майно із застосуванням зустрічного забезпечення.

01.07.2021 року від приватного виконавця Мосейко А.Г. до суду надійшли письмові пояснення на позов, в яких заперечувала проти позову. Заперечення обґрунтовано тим, що виконавчі дії було здійснено у відповідності до закону. Станом на дату реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_2 , майно у позивача не перебувало. ОСОБА_1 не є стороною договору іпотеки. На підставі викладеного просила відмовити у задоволенні позову.

30.07.2021 року від приватного нотаріуса ДМНО Кохан Г.Л. надійшли письмові пояснення на позовну заяву, в яких заперечувала проти задоволення позову. Заперечення обґрунтовано тим, що перебування у володіння позивача спірного майна не доведено, а також позивач не є стороною в договорі іпотеки, тому не має права на його оскарження. На підставі викладеного просить відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою суду від 08.11.2021 року витребувано докази.

Ухвалою суду від 02.06.2022 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Відповідачі своїм процесуальним правом на подання відзиву на позов не скористалися.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 письмово просила розгляд справи провести без її участі та участі позивача, позов підтримала, просила задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повторно в судове засідання не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, однак, про причини неявки суд не повідомили.

Третя особа: приватний нотаріус ДМНО Кохан Г.Л. письмово просила розглянути справу за її відсутності, у задоволенні позовних вимог відмовити.

Третя особа: приватний виконавець Мосейко А.Г. письмово просила розглянути справу за її відсутності, у задоволенні позовних вимог відмовити.

Третя особа: приватний нотаріус ДМНО Римська А.В. у судове засідання не з`явилася. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, однак, про причини неявки суд не повідомила.

На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, доходить висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями ст.ст. 79, 80 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У ході судового розгляду встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом щодо захисту права власності на нерухоме майно, а саме: склад літ. Х-1 загальною площею 668,4 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

На підтвердження права власності позивач надав витяг про державну реєстрацію прав комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 26.12.2011 року, відповідно до якого за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на будівлі та споруди, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , 28.11.2011 року на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області (а.с.49).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, наданої позивачем, право власності на вищевказаний об`єкт нерухомості 08.02.2012 року зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі ухвали Хортицького районного суду м. Запоріжжя про визнання мирової угоди від 30.01.2012 року (т.1 а.с.11-13).

Також з наданої приватним виконавцем Мосейко А.Г. інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, вбачається, що 13.02.2017 року державним реєстратором комунального підприємства «Центр реєстрації» Шестірнянської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області Луб Д.Г. на підставі рішення Ленінського районного суду від 23.06.2016 року по справі № 205/6879/15-ц внесено запис про реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_3 ; 14.12.2017 року приватним нотаріусом ДМНО Римською А.В. внесено запис про іпотеку спірного майна, іпотекодавець ОСОБА_3 , іпотекодержатель ОСОБА_2 ; 18.06.2019 року приватним нотаріусом ДМНО Кохан Г.Л. на підставі виданих 18.06.2019 року приватним виконавцем Мосейко А.Г. постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно (т.1 а.с.194-196).

У позові ОСОБА_1 зазначає щодо неправомірності набуття права власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Однак, як вбачається з наданих позивачем доказів, 08.02.2012 року право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_5 , щодо правомірності набуття яким права власності на майно позивач не заперечує у позові. Також з наданої позивачем копії технічного паспорту на виробничий будинок, будівлі та споруди за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що у графі «Власник» зазначено ОСОБА_1 , а нижче ОСОБА_5 (т. 1 а.с.22-42). Отже, позивачеві при зверненні з даним позовом до суду було достеменно відомо, що ще до реєстрації права власності за ОСОБА_3 , реєстрації договору іпотеки, а також права власності за ОСОБА_2 , що оспорює ОСОБА_1 , право власності на спірне майно було зареєстровано за ОСОБА_5 , а не за позивачем.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною першою статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2020 року по справі № 303/6366/17 (провадження № 61-17559св19) вказано, що: «порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права».

Отже, підставою звернення до суду є наявність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем права (інтересу), а таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту.

Так, звертаючись з даним позовом, ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами порушення його права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки до вчинення реєстрації права власності за ОСОБА_3 , укладення іпотечного договору, реєстрації права власності за ОСОБА_2 , власником будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно був не ОСОБА_1 , а ОСОБА_5 , право власності якого позивачем не оспорюється.

Отже, позивач не обґрунтував яке саме його право та яким чином порушено, не визнано, оспорено відповідачами, а також якими доказами таке порушення підтверджується.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем при поданні позовної заяви, покладаються на нього.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317, 328 ЦК України , ст. ст. 4, 5, 13, 76-81, 89, 141, 259, 265, 280, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Римська Анастасія Вікторівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Ганна Леонідівна, приватний виконавець Мосейко Анжела Геннадіївна, про витребування майна, визнання недійсним іпотечного договору, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та скасування державної реєстрації права власності - відмовити.

Судові витрати, понесені ОСОБА_1 , покласти на нього.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржувати заочне рішення до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Н.Г.Остапенко