КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 372/2920/21 Головуючий у суді першої інстанції: Шевченко Т.М.
Номер провадження: 22-ц/824/2797/2022 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2022 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.,

суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,

при секретарі - Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Танащук Максим Володимирович, на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 21 грудня 2021 року у справі за позовом Українсько-Швейцарського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрвермут + Ко» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

В Обухівський районний суд Київської області звернулось Українсько-Швейцарське спільне підприємство у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрвермут + Ко» (далі - СП «Укрвермут + Ко», товариство. позивач) з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про стягнення грошових коштів, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просило стягнути з відповідача на свою користь 540 000 доларів США.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 06 серпня 2021 року дану цивільну справу направлено на розгляд за підсудністю до Голосіївського районного суду міста Києва.

У судовому засіданні, в Голосіївському районному суді міста Києва, 21 грудня 2021 року представник Українсько-Швейцарського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрвермут+Ко» подав заяву про забезпечення позову у якій просив суд накласти арешт на нерухоме майно, зокрема:

- житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності, на підставі свідоцтва про право власності, виданого 08 червня 2005 року Ободівською сільською радою;

- житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 25 січня 2007 року приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу Київської області;

- 7/100 частин комплексу, дитячого оздоровчого табору «Лісовий куточок», розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належать на праві власності ОСОБА_1 , на підставі рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 11 липня 2007 року;

- нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , на підставі рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 29 грудня 2008 року.

В обґрунтування заяви позивач посилається на те, що 09 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та СП «Укрвермут+Ко» укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_1 продав, а СП «Укрвермут+Ко» придбало у власність нежитлове приміщення № 1 по № 8 (групи приміщень № 66) - літ. «А», загальною площею 234 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_4 . Постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 11 вересня 2021 року, визнано недійсним вказаний договір купівлі-продажу від 09 серпня 2017 р. У зв`язку з цим, товариство звернулося у суд з позовом про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів, сплачених на виконання недійсного правочину.

Позивач зазначає, що ОСОБА_1 ввів в оману СП «Укрвермут+Ко», що призвело до визнання недійсним договору, у зв`язку з чим він зобов`язаний сплатити позивачу 540 000 доларів США. Враховуючи попередню недобросовісну поведінку відповідача у правовідносинах, зокрема, вчинення протиправних дій, з метою ухилення від виконання зобов`язань, заявник обгрунтовує свої сумніви тим, що відповідач не утримається від таких дій в подальшому.

Крім того, заявнику стало відомо, що з метою уникнення виконання зобов`язань з повернення грошових коштів 02 грудня 2021 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легкобитом С.О.

Позивач вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 21 грудня 2021 року заяву представника Українсько-Швейцарського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрвермут+Ко» про забезпечення позову задоволено.

З метою забезпечення позову Українсько-Швейцарського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрвермут+Ко» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, накладено арешт на нерухоме майно, зокрема:

- житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності, на підставі свідоцтва про право власності, виданого 08 червня 2005 року Ободівською сільською радою,

- житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 25 січня 2007 року приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу Київської області,

- 7/100 частин комплексу, дитячого оздоровчого табору «Лісовий куточок», розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належать на праві власності ОСОБА_1 , на підставі рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 11 липня 2007 року,

- нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 29 грудня 2008 року.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Танащук М.В., оскаржив її в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на незаконність ухвали суду першої інстанції, порушення судом норм процесуального права. просив ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 21 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що заява про забезпечення позову була подана на стадії судового розгляду справи. Вказує, що суд першої інстанції розглянув заяву про забезпечення позову без участі відповідача. Також зазначає, що вимоги заяви про забезпечення позову не були підтверджені належними та допустимими доказами.

У відзиві на апеляційну скаргу, СП «Укрвермут + Ко», доводи апеляційної скарги вважає необгрунтованими, а висновки суду такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Танащук М.В., не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановлюючи ухвалу про забезпечення позову у даній справі, суд першої інстанції виходив з оцінки обґрунтованості доводів щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, та з того, що між сторонами дійсно існує спір, нерухоме майно, на яке позивач просить накласти арешт, належить відповідачу ОСОБА_1 , що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що невжиття заходу забезпечення позову може в подальшому утруднити чи унеможливити виконання можливого судового рішення.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про обрання запобіжного заходу у вигляді накладення арешту на майно відповідача, оскільки вони є законними та відповідають обставинам справи.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За правилами ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

В п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» вказано, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

В положеннях ст. 41 Конституції України зазначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Судовий захист повинен бути ефективним, що вимагає ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Також слід зазначити, що ст. 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 2, 18, 153 ЦПК України поширюється на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідачів, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Види забезпечення позову визначено статтею 150 ЦПК України. Вони мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому, існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, в тому числі й на стадії апеляційного провадження, якщо заява про це надійшла до суду апеляційної інстанції або її не вирішив суд першої інстанції.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості, і адекватності вимог заявника, щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін і інших учасників судового процесу.

Підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому, наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що предметом позовних вимог Українсько-Швейцарського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрвермут + Ко» є стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 , сплачених на виконання недійсного правочину.

Так, позивач з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 540 000 доларів США, сплачених ним на виконання умов договору купівлі-продажу, посвідченого 09 серпня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васильєвою Н.І., який, постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 11 вересня 2021 року, визнаний недійсним. На думку позивача, ОСОБА_1 ввів в оману СП «Укрвермут+Ко», що призвело до визнання недійсним договору.

Судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_1 належать на праві власності наступні об`єкти нерухомого майна, зокрема:

- житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого 08 червня 2005 року Ободівською сільською радою;

- житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 25 січня 2007 року приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу Київської області;

- 7/100 частин комплексу, дитячого оздоровчого табору «Лісовий куточок», розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належать на праві власності ОСОБА_1 , на підставі рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 11 липня 2007 року;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , на підставі рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 29 грудня 2008 року.

Вираховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами заявника та висновками Голосіївського районного суду міста Києва про необхідність вжиття заходів забезпечення позову, оскільки вони відповідають нормам процесуального права, зокрема ст.ст. 149, 150 ЦПК України, а також роз`ясненням, викладеним у Постанові № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Посилання апелянта на те, на те, що заява про забезпечення позову була подана на стадії судового розгляду справи, а також на те, що суд першої інстанції розглянув заяву про забезпечення позову без участі відповідача є безпідставними., так як ЦПК України не вимагає обов`язкової участі всіх учасників справи під час розгляду заяви про забезпечення позову. .

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що вимоги заяви про забезпечення позову не були підтверджені належними та допустимими доказами, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки апелянт не довів того, що майно на яке накладено арешт належить не ОСОБА_1 , а будь-яким іншим особам та не навів обставин, що вказують на не співмірність вжитих заходів забезпечення позову із пред`явленими позовними вимогами.

Будь-яких інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки Голосіївського районного суду міста Києва та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів враховує вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так як доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Танащук М.В., не спростовують висновків суду першої інстанції, які відповідають фактичним обставинам справи, апеляційний суд залишає ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 21 грудня 2021 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Танащук Максим Володимирович, залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 21 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: І.М. Білич

Т.А. Слюсар