Справа № 346/5413/19
Провадження № 6/346/80/22
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2022 р.м. Коломия Івано-Франківської області

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді: Валігурської Л.В.

за участю секретаря: Вербіщук О.Д.

розглянувши подання державного виконавця Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Юрчук М.М. про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, -

в с т а н о в и в:

І. Виклад позиції державного виконавця.

28.10.2022 року до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області надійшло вищезазначене подання, згідно з яким державний виконавець просить тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до виконання зобов?язань, покладених на нього згідно виконавчого листа №346/5413/19, виданого 04.01.2021 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 99015 гривень боргу.

В обґрунтування подання зазначено, що на виконанні Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (далі по тексту ВДВС) знаходиться виконавче провадження №68824080 з виконання виконавчого листа №346/5413/19, виданого 04.01.2021 року про стягнення з ОСОБА_1 на ОСОБА_2 99015 гривень, за яким боржником являється ОСОБА_1 . Державним виконавцем зазначено, що рішення на сьогоднішній день боржником не виконано, декларацію не надано, будь яких дій, спрямованих на його виконання не вчинено, що суперечить вимогам ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження». За час примусового виконання рішення встановлено, що майно належне на праві власності боржнику відсутнє. Неодноразові виклики державного виконавця залишились ОСОБА_1 не виконаними, жодних пояснень останній щодо причин не виконання рішення суду не надав. Рішення до теперішнього часу не виконано, що свідчить про ухилення боржника від його виконання, крім того останній не вживає заходів до його виконання за рахунок належного йому майна або доходів.

ІІ. Процесуальній дії суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 441 ЦПК України ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Державний виконавець для негайного розгляду подання не з?явився. Надав заяву, в якій зазначив, що просить здійснити його розгляд без його участі та задовольнити його.

Суд, розглянувши заяву державного виконавця про розгляд справи за його відсутності, ухвалив: розглядати справу за відсутності державного виконавця.

За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин.

Відповідно до виконавчого листа №346/5413/19 від 04.01.2021 року, виданого Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 99015 гривень боргу. Рішення набрало законної сили 07.08.2020 року.

Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 19.04.2022 року відкрито виконавче провадження з виконання вищезазначеного виконавчого листа. Зобов`язано боржника протягом 5 робочих днів подати декларацію про доходи та майно, попереджено про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

З квитанції про відправлення поштового відправлення вбачається, що ОСОБА_1 відправлено листування від ВДВС 21.04.2022 року, відомості про отримання останнього відсутні.

Інформація щодо джерел отримання доходів ОСОБА_1 в ДРФО відсутня (відповідь на запит №143328226 від 16.08.2022 року), як і знято ОСОБА_1 з обліку як фізичну особу-підприємця у контролюючих органах (відповідь на запит №143328231 від 16.08.2022 року). Відсутні відомості і щодо зареєстрованих за ОСОБА_1 транспортних засобів у МВС (відповідь на запит №143328235 від 16.08.2022 року).

Згідно постанови про арешт коштів боржника від 09.05.2022 року накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після внесення постанови про арешт коштів боржника та належить боржнику ОСОБА_1 . Також накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_1 з метою виконання рішення суду щодо стягнення боргу на користь ОСОБА_2 (постанова про арешт майна боржника від 10.05.2022 року).

Надано відомості про обтяження майна ОСОБА_1 , зокрема арешт рухомого майна від 03.06.2020 року, вчинене ВДВС.

Інші дії направлені на виконання рішення суду державним виконавцем згідно наданих в обґрунтування подання матеріалів не вживались.

ІV. Оцінка суду.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в?їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров?я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені у пункті 1 Протоколу Конвенції, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві. Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов?язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення (позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 28.10.2020 року у справі №331/8536/17).

Вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)» означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов?язків.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином: У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв?язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13.11.2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга №66485/01, §§ 78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії» (Luordo v. Italy), скарга №32190/96, §96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга №41463/02, §35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», §121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов?язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості виправданим та пропорційним за будь-яких обставин. Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. вказане вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», §124 і вказане вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии», §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймі, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25.01.2007 року за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга №23468/02, §70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23.06.1981 року за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, №43, §60)...».

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи ст. 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов?язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Відповідно вимог ч. ч. 1, 3, 4 ст. 441ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи управі виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи управі виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця.

Таким чином у разі розгляду заяви про тимчасове обмеження боржника фізичної особи у праві виїзду за межі України відповідно до вимог ст. 441 ЦПК України доказуванню підлягають факти ухилення боржника від виконання рішення суду, можливість виїзду за межі України з метою ухилення від виконання рішення суду, в тому числі наявність закордонного паспорта громадянина України, вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішення суду тощо.

Згідно п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межи України до виконання зобов`язань за рішенням.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов?язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Подання виконавця повинно бути обґрунтованим, тобто містити зазначення обставин, що підтверджують необхідність обмежити право особи на виїзд за межі України.

У той же час з наданих суду документів на обґрунтування подання, з огляду на вищевикладені положення норм як національного так і міжнародного права вирішення питання про тимчасове обмеження конституційного права належним чином не мотивовано, хоча саме державний виконавець зобов?язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

Сама по собі наявність факту невиконання зобов`язання не є безумовною підставою для встановлення обмеження у праві, доведенню підлягає факт ухилення боржника від виконання рішення суду, крім того доведенню підлягає і факт можливості виїзду боржника за кордон, а також вжиття відповідних заходів.

Саме по собі відкриття виконавчого провадження не може розглядатись як достатня підстава для застосування судом саме такого заходу, як обмеження права особи на виїзд за межі України. А та обставина, що державним виконавцем було здійснено ряд запитів, відповіді на які дають можливість дійти висновку лише про об`єктивну неможливість виконання рішення суду боржником через відсутність джерел прибутку як у минулому, так і у теперішній час, так і відсутність у останнього об`єктів права власності які б давали можливість звернути стягнення на них. Крім того вжиті державним виконавцем заходи не свідчать про застосування всіх можливих заходів направлених на примусове виконання рішення суду.

Таким чином державний виконавець, заявляючи вимогу про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за кордон, не зазначив, в чому проявляється ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань і які саме дії останнього свідчать про такий факт. Крім того державний виконавець не довів, що ним було вжито всіх можливих заходів, направлених на виконання рішення суду, проте останні не були дієвими через недобросовісну поведінку боржника.

Враховуючи вищевикладене, а також зміст конституційних прав громадянина України щодо його права у виїзді з України та в?їзду в Україну, які у разі задоволення подання можуть бути істотно порушені, суд вважає, що у задоволенні даного подання слід відмовити за його недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 258, 260, 261, 273, 353, 354, 441 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні подання державного виконавця Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Юрчук М.М. про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області протягом 15 (п?ятнадцяти) днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 (п?ятнадцяти) днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Л.В. Валігурська