ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 686/12552/22

Провадження № 22-ц/4820/1672/22

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю апелянтки ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області в складі судді Карплюка О.І. від 26 серпня 2022 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в :

У червні 2022 року ОСОБА_2 , звертаючись з цим позовом до відповідачки вказувала, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1 .

Колишня дружина її сина ОСОБА_3 зареєстрована у цій квартирі з 26.01.2012 року, проте не проживає в житловому приміщенні, що підтверджується актом житлового кооперативу №42 від 12.11.2021 року.

Відповідачка не проживає в зазначеній квартирі понад 10 років, не сплачує комунальні платежі, участі в утриманні житла не бере, особистих речей її в квартирі не має, квартирою не цікавиться. Ні вона, ні інші члени сім`ї не перешкоджали відповідачці в користуванні житлом. Відповідачка проживає за адресою АДРЕСА_2 , що зазначено нею в заяві до суду про визначення місця проживання дітей у справі №686/31602/20. Факт реєстрації відповідачки у квартирі порушує право позивачки вільно розпоряджатися і користуватися майном, оформити субсидію та сплачувати комунальні платежі з розрахунку на зареєстрованих осіб.

Вказувала, що ОСОБА_1 втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 у зв`язку з тривалою, понад 10 років без поважних причин відсутністю за місцем реєстрації.

Посилаючись на ч. 2 ст. 405 ЦК України, позивачка просила визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 серпня 2022 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає рішення суду незаконним, просить його скасувати та відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що після розлучення її колишній чоловік виставив її речі на вулицю та змінив замки на вхідних дверях, відтак доступу до житла вона не мала і змушена була знайти тимчасове житло. Наведене знайшло підтвердження у постанові Хмельницького міськрайонного суду від 03.02.2021 року (справа №686/27801/20). ОСОБА_4 не пускав її у житло, примусово утримував у своєму помешканні дітей, рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 04.03.2021 року її позов про визначення місця проживання дітей з нею задоволено. Іншого житла у неї не має, тому вона змушена винаймати житло та проживати в ньому з двома малолітніми дітьми. Позивачка не надала суду доказів, що вона створює перешкоди в користуванні майном. Її колишньому чоловікові належить ј частина вказаної квартири, при цьому він позовні вимоги не підтримує. На її думку, вона не порушує права власниці квартири ОСОБА_2 . Водночас позивачка має у особистій власності житловий будинок по АДРЕСА_3 , у якому проживає. Суд першої інстанції не взяв до уваги цих фактів та прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову. Сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє її права користуватися займаним приміщенням.

У відзиві ОСОБА_2 просить залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що певний час відповідачка проживала з її сином у її будинку по АДРЕСА_3 . Відповідачка відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України втратила право як член сім`ї власника житла, оскільки не проживала у квартирі АДРЕСА_1 , з моменту реєстрації в цій квартирі, що підтверджується актом від 12.11.2021 року.

В засіданні апеляційного суду апелянтка підтримала апеляційну скаргу з викладених в ній мотивів.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, будучи повідомленою про розгляд справи.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11.12.2020 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.12.2011 року спадкоємцями ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його діти - ОСОБА_4 та ОСОБА_6 щодо Ѕ частки квартири АДРЕСА_4 .

Згідно з довідкою №В-03 від 04.11.2021 року уповноваженого власника житлового приміщення житлово-будівельного кооперативу №42 ОСОБА_1 зареєстрована з 26.01.2012 року за адресою: АДРЕСА_5 .

Згідно акту від 12.11.2021 року ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , підписи яких засвідчено головою житлового кооперативу №42 ОСОБА_10 , які підтвердили, що ОСОБА_1 не проживає за адресою: АДРЕСА_5 з 10 липня 2012 року.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_1 не проживає у квартирі позивачки понад один рік без поважних причин, тому існують визначені ч.2 ст. 405 ЦК України підстави для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги про помилковість цих висновків суду є безпідставними.

Так, за змістом статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на свій власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

За змістом ст.ст. 64, 156 ЖК до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу його дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника житла може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням на підставі частини 2 статті 405 ЦК України на вимогу власника цього приміщення за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше одного року та відсутність поважних причин такого непроживання.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин, а на відповідача покладається обов`язок довести, що їй чиняться перешкоди у користуванні житлом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 дійсно як член сім`ї на законних підставах зареєструвалася у спірній квартирі в 2012 році.

В апеляційному суді ОСОБА_1 ствердила, що з 2012 року по 2017 рік вона проживала з чоловіком та дітьми в квартирі по АДРЕСА_5 , а в подальшому вони з сім`єю стали проживати в житловому будинку по АДРЕСА_6 , що належить позивачці.

Постановою Хмельницького апеляційного суду у справі № 686/27801/20 від 03.02.2021 року, на яку посилалася апелянтка, її колишнього чоловіка ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП і накладено стягнення у виді 340 грн. штрафу. Вказаною постановою встановлено, що 04.11.2020 року ОСОБА_1 приїхала до будинку, в якому проживала із своєю сім`єю по АДРЕСА_6 та виявила, що її речі знаходяться перед будинком, замки змінено, ОСОБА_4 відмовив їй у доступі до житла.

Отже, зміст вказаної постанови підтверджує, що ОСОБА_1 проживала в 2020 році з своєю сім`єю в будинку по АДРЕСА_6 , а не у спірній квартирі, і саме в доступі до цього будинку (а не до квартири АДРЕСА_4 ) їй вчинялися перешкоди.

При цьому матеріали справи дійсно не містять жодних доказів щодо вчинення їй об`єктивних перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Посилання апелянтки на те, що права ОСОБА_2 не порушені, оскільки вона володіє Ѕ часткою квартири, а її колишній чоловік ОСОБА_4 - ј часткою квартири АДРЕСА_1 не мають істотного значення, оскільки позивачка, як і інші співвласники, за відсутності встановленого порядку користування житлом має право володіти і користуватися квартирою в повному обсязі.

Відтак факт реєстрації місця проживання відповідачки у цій квартирі порушує право позивачки як співвласниці квартири.

Суд першої інстанції, оцінивши зібрані у справі докази, дійшов правильного висновку про те, що відповідачка ОСОБА_1 як колишній член сім`ї позивачки не проживає у житловому будинку без поважних причин понад один рік, внаслідок чого втратила право користування цим житлом.

Факт відсутності у неї на праві власності іншого житла не має істотного значення для вирішення цього спору, виходячи зі змісту норми ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. При цьому поняття «майно» має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» (Sadovyak v. Ukraine, № 17365/14) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави, в тому числі й шляхом ухвалення відповідного судового рішення, як в право власності, так і право користування житлом повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v.Sweden, № 7151/75, 7152/75, § 58-74) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства (чи іншої особи), пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.

Зважаючи на те, що позивачка фактично не проживала у спірній квартирі принаймні з 2017 року, визнання її такою, що втратила право користування цим житлом не порушує принцип пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що в цьому разі вона не нестиме непропорційний та надмірний тягар.

Доводи апеляційної скарги не спростовують цього висновку суду.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 жовтня 2022 року.

Судді Л.М. Грох

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк