печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року

Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді Григоренко І.В.,

при секретарі: Андрієнко І.І.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркет Універсал ЛТД» про стягнення оплати за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркет Універсал ЛТД» (далі - відповідач, ТОВ «Маркет Універсал ЛТД»), в якому просить стягнути з відповідача на користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.08.2020 року по 07.07.2022 року; вихідну допомогу не менше 3-місячного середнього заробітку при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору; моральну шкоду у розмірі 2 000,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що на підставі наказу № 234/К від 10.10.2017 року вона з 01.11.2017 року працювала в ТОВ «Маркет Універсал ЛТД» на посаді завідувача аптеки. Вказує, що у порушення вимог ст. 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) її не було ознайомлено про скорочення чисельності штату, а також дату, з якої проводитеметься скорочення штату (чисельності) на підтприємстві. Позивач вважає своє звільнення незаконним, невмотивованим та таким, що вчинене всупереч чинного законодавства України. Звертає увагу на те, що копію наказу про звільнення та трудову книжки вона не отримала. Позивач зазначає, що в день звільнення, а саме, 31.07.2020 року відповідачем порушено вимоги ст. ст. 115, 116 КЗпП України та не здійснено розрахунку по заробітній платі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.09.2020 року справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.09.2020 року позову заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

01.09.2020 року судом зроблено запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання позивача щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

12.01.2021 року позивачем подано позовну заяву уточнену з усунутими недоліками.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.01.2021 року продовжено строк залишення позовної заяви ОСОБА_1 без руху.

15.04.2021 року позивач усунула недоліки позовної заяви.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.04.2021 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркет Універсал ЛТД» про стягнення оплати за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги та відшкодування моральної шкоди та судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 09.09.2021 року.

10.08.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.09.2021 року, у зв`язку із неявкою в судове засідання учасників справи, щодо яких відсутні відомості про вручення їм повідомлення про дату, час та місце судового засідання, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 08.12.2021 року.

15.09.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи.

12.10.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції з Сихівським районним судом м. Львова або Галицьким районним судом м. Львова.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.10.2021 року у задоволенні клопотання представника відповідача про проведення судового засідання у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркет Універсал ЛТД» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги та моральної шкоди, в режимі відеоконференції відмовлено.

25.11.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог.

06.12.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити, оскільки позов є необґрунтованим та безпідставним. Так, позивач працювала в одному з аптечних закладів (структурному підрозділі) у м. Києві, який з метою оптимізації фінансових витрат підприємства та закінченням строку дії договору оренди приміщення було ліквідовано 31.07.2020 року. Про ліквідацію аптеки та звільнення із займаної посади позивач була повідомлена 30.05.2020 року відповідно до вимог ст. ст. 40, 49-2 КЗпП України, що підтверджується особистим підписом ОСОБА_1 у повідомленні від 30.05.2020 року № 136. Крім того, позивачу було запропоновано вакантну посаду провізора в іншій аптеці у м. Києві. 31.07.2020 року ТОВ «Маркет Універсал ЛТД» видано наказ № 109/к про припинення трудового договору з відповідачем на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. За таких обставин звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства. Також на момент звільнення з позивачем було проведено повний розрахунок та здійснено виплату всіх сум, що підлягають виплаті при звільненні. Крім того, у зв`язку з відсутністю порушень з боку ТОВ «Маркет Універсал ЛТД» при звільненні позивача, позовна вимога щодо відшкодування моральної шкоди є безпідставною.

07.12.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, в яких остання зазначила, що твердження представника відповідача щодо її повідомлення 30.05.2020 року про звільнення з посади не відповідають дійсності, оскільки у період часу з 25.05.2020 року по 03.06.2020 року вона перебувала на стаціонарному лікуванні. Вказує, що акт № 31/07 від 31.07.2020 року про відмову в ознайомленні з наказом від № 109/к від 31.07.2020 року є неналежним доказом.

08.12.2021 року справу знято зі складу у зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному та судове засідання призначено на 06.04.2022 року.

10.01.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшло клопотання про витребування доказів, в якому останній просить витребувати у Державної служби зайнятості наступну інформацію: чи зверталась ОСОБА_1 після 31.07.2020 року в органи Державної служби зайнятості за наданням їй допомоги по безробіттю? В який саме орган та коли (після 31.07.2020 року) ОСОБА_1 зверталась за допомогою по безробіттю? Коли саме (після 31.07.2020 року) ОСОБА_1 була зареєстрована в органах Державної служби зайнятості? Загальну суму з розбивкою помісячно про нараховані та виплачені органами Державної служби зайнятості на користь ОСОБА_1 суми допомоги по безробіттю в період з 31.07.2020 року по дату надання відповіді; перелік документів, які були додані/пред`явлені ОСОБА_1 для отримання допомоги по безробіттю.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.04.2022 року за клопотанням представника відповідача витребувано у Державної служби зайнятості наступну інформацію: «чи зверталась ОСОБА_1 після 31.07.2020 року в органи Державної служби зайнятості за наданням їй допомоги по безробіттю? В який саме орган та коли (після 31.07.2020 року) ОСОБА_1 зверталась за допомогою по безробіттю? Коли саме (після 31.07.2020 року) ОСОБА_1 була зареєстрована в органах Державної служби зайнятості? Загальну суму з розбивкою помісячно про нараховані та виплачені органами Державної служби зайнятості на користь ОСОБА_1 суми допомоги по безробіттю в період з 31.07.2020 року по дату надання відповіді; перелік документів, які були додані/пред`явлені ОСОБА_1 для отримання допомоги по безробіттю».

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.04.2022 року, у зв`язку із витребуванням доказів, на підставі п. 4 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, судове засідання було відкладено до 06.09.2022 року.

17.06.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог.

17.06.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшла заява про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.06.2022 року у задоволенні заяви представника відповідача про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркет Універсал ЛТД» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги та моральної шкоди, відмовлено.

05.07.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшов відзив на заяву про уточнення позовних вимог, в якому представник відповідача заперечує проти збільшення позивачем розміру позовних вимог у зв`язку із пропуском строку для подання такої заяви.

06.07.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшла заява про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.07.2022 року у задоволенні заяви представника відповідача про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркет Універсал ЛТД» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги та моральної шкоди, відмовлено.

25.08.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.08.2022 року заяву позивача про збільшення позовних вимог у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркет Універсал ЛТД» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги та моральної шкоди повернуто заявнику.

06.09.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшла заява про проведення судового засідання, призначеного на 06.09.2022 року, без фіксування технічними засобами.

06.09.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про проведення судового засідання, призначеного на 06.09.2022 року, без фіксування технічними засобами.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.09.2022 року, у зв`язку із неявкою в судове засідання учасників справи, на підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 20.12.2022 року.

15.09.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про проведення судового засідання, призначеного на 20.12.2022 року, за її відсутності.

15.09.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог.

25.11.2022 року судом зроблено запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання позивача щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

09.12.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшла заява про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «Easy Con».

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.12.2022 року у задоволенні заяви представника відповідача про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «Easy Con» у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркет Універсал ЛТД» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги та моральної шкоди, відмовлено.

В судове засідання 20.12.2022 року з`явилася позивач. Представник відповідача в судове засідання 20.12.2022 року не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, в тому числі, електронною поштою та шляхом публікації оголошення на веб-порталі судової влади України.

Оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Позивач у судовому засіданні 20.12.2022 року підтримала позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав та просила їх задовольнити.

Вислухавши вступне слово позивача, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Суд встановив, що ОСОБА_1 працювала у ТОВ «Маркет Універсал ЛТД» на посаді завідувача аптеки І категорії.

Повідомленням ТОВ «Маркет Універсал ЛТД» № 136 від 30.05.2020 року ОСОБА_1 повідомлено про звільнення з 31.07.2020 року у зв`язку з ліквідацією структурного підрозділу (аптечного закладу) ТОВ «Маркет Універсал ЛТД», що розташований за адресою: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 65 (літера А) на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Також ОСОБА_1 запропоновано вакантну посаду провізора у структурному підрозділі ТОВ «Маркет Універсал ЛТД», що розташований за адресою: м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 7 (літера А) (а. с. 136).

Позивач з повідомленням № 136 від 30.05.2020 року ознайомилася, про що свідчить її власноручний підпис на вказаному повідомленні (а. с. 136)

31.07.2020 року на підставі наказу (розпорядження) ТОВ «Маркет Універсал ЛТД» № 109/к про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 було звільнено з посади завідувача аптеки І категорії на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 137).

З наказом ТОВ «Маркет Універсал ЛТД» № 109/к від 31.07.2020 року позивач відмовилася ознайомлюватися, про що 31.07.2020 року завідувачем аптеки № 54 ОСОБА_4, фармацевтом А54 ОСОБА_2 , провізором А54 ОСОБА_3 складено акт про відмову в ознайомленні ОСОБА_1 з наказом про звільнення та його отриманні (а. с. 138).

Листом № 213 від 28.08.2020 року ОСОБА_1 направлено копію наказу про звільнення № 109/к від 31.07.2020 року та копію акту про відмову в ознайомленні ОСОБА_1 з наказом про звільнення та його отриманні № 31/07 від 31.07.2020 року (а. с. 139 - 141).

Як визначено у ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 40 КзпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Згідно із ч. ч. 1, 2, 3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Власник вважається таким, що виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, тощо.

При цьому, мова йде про те, що роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Зазначена правова позиція висловнена в постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року № 6-491цс15.

Згідно роз`яснень, наданих у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Так, ОСОБА_1 було повідомлено у встановленому законом порядку за два місяці про наступне звільнення, що підтверджується особистим підписом позивача на повідомленні № 136 від 30.05.2020 року.

Крім того, позивачу було запропоновано вакантну посаду провізора у структурному підрозділі ТОВ «Маркет Універсал ЛТД», що розташований за адресою: м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 7 (літера А).

За таких обставин, суд вважає, що звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства, жодних порушень судом не встановлено.

Щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року № 8- рп/2013 у справі № 1-13/2013 зазначено, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Згідно ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Як визначено у ст. 22 Закону України «Про оплату праці», суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Згідно ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Статтею 110 КЗпП України передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Аналогічна норма міститься в ст. 30 Закону України «Про оплату праці», яка доповнена зобов`язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахунково-платіжна відомість.

За змістом положень ст. ст. 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.

Як визначено у ч. 1 та ч. 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Так, позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження заявлених вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги, а вказані вимоги ґрунтуються лише на її припущеннях.

Крім того, судом враховано, що позивач не зверталася до суду з клопотанням про витребування у відповідача доказів, зокрема, довідки про нараховану, але не виплачену заробітну плату, тощо.

Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки).

Щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 грн., суд зазначає наступне.

Як визначено у ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Отже, моральна шкода відшкодовується працівнику тільки у разі порушення роботодавцем його законних прав.

Разом з тим, оскільки судом не встановлено порушень ТОВ «Маркет Універсал ЛТД» законних прав ОСОБА_1 , то правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Крім того, суд звертає увагу, що правовідносини, що виникають із заподіяння позадоговірної моральної шкоди, регулюються також ст. ст. 23, 1167 ЦК України.

Згідно ч. ч. 1-3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, за загальним правилом моральну шкоду відшкодовує особа, яка її завдала, за наявності її вини.

Аналогічного підходу дотримується і Верховний Суд, що знайшло своє відображення у постанові від 19.09.2019 року у справі № 335/10080/15-ц (провадження № 61-10703св18).

У постанові від 23.09.2019 року у справі № 638/10448/14-ц (провадження № 61-23506св18) Верховний Суд зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. ч. 1, 2, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У порушення процесуального обов`язку позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди, не зазначено у чому саме вона полягає, не обґрунтовано її розмір, не доведено, що шкода була завдана саме протиправними діями відповідача, та наявності причинно-наслідкового зв`язку між такою шкодою і протиправними діяннями ТОВ «Маркет Універсал ЛТД».

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

З наведеною нормою кореспондується і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якою передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Аналізуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. ст.. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки в позові відмовлено, а учасниками справи не надано доказів на підтвердження понесення судових витрат, то судові витрати, які підлягають розподілу між сторонами, відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 40, 42, 49-2, 235 Кодексу законів про працю України, ст. ст. ст. ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-81, 133-141, 259, 263-265, 273, 274, 275, 278, 279, 353, 354, 355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркет Універсал ЛТД» про стягнення оплати за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 16.01.2023 року.

Суддя І.В. Григоренко