Ухвала

26 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 503/213/19

провадження № 61-20066св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Дундар І. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Кодимська міська рада Одеської області, ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 20 червня 2019 року у складі судді Сердюк Б. С. та постанову Одеського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Сегеди С. М., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Кодимської міської ради та ОСОБА_2 про визнання ордера на жиле приміщення недійсним, виселення та вселення в житло.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 05 вересня 2008 року у справі № 2-52/08 визнано ордер № 52, виданий 02 жовтня 2007 року про надання їй ( ОСОБА_1 ) службової квартири АДРЕСА_1 , недійсним та виселено її із вказаної квартири з наданням іншого жилого приміщення.

04 травня 2018 року державним виконавцем Кодимського районного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області Кушніром С. М. на виконання виконавчого листа № 2-52/08 було проведено виконавчі дії щодо примусового виселення її з квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Кодимського районного суду Одеської області від 02 серпня 2018 року дії державного виконавця Кодимського районного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області Кушніра С. М. щодо проведення примусового виселення її із зазначеної квартири визнано незаконними, а також скасовано акт про примусове виселення.

09 серпня 2018 року на підставі рішення виконавчого комітету Кодимської міської ради Одеської області на квартиру АДРЕСА_1 видано ордер № 15 ОСОБА_2 .

Вважала, що вищезазначений ордер був виданий з порушенням вимог закону, оскільки його видача відбулася під час незавершеного виконавчого провадження щодо виселення її з квартири, вказаної в ордері.

У зв`язку з наведеним просила визнати ордер від 09 серпня 2018 року № 15, виданий ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 недійсним, виселити ОСОБА_2 із цієї квартири та вселити її.

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 20 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмова у задоволенні позову мотивована тим, що:

- позивачка, звертаючись до суду з цим позовом та вимагаючи визнати недійсним ордер № 15, виданий 09 серпня 2018 року на підставі рішення виконавчого комітету Кодимської міської ради Одеської області на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , зобов`язана довести, яким чином оспорюваний нею ордер порушує (зачіпає) її права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивачка обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивачки;

- оскільки рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 05 вересня 2008 року, яке набрало законної сили, було визнано недійсним ордер про надання ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 та у зв`язку з цим висилено її із вказаної квартири, позивачка не має права на користування цим житлом, а тому видача Кодимською міською радою ордера № 15 на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 не порушує прав позивачки на житло;

- з урахуванням наведеного, відновлення порушеного права позивачки на житло не узгоджується з обраним способом захисту, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають. При цьому висновок суду не позбавляє позивачку можливості обрати інший спосіб захисту порушеного, на її переконання, права на житло.

Постановою Одеського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 20 червня 2019 року залишено без змін.

Апеляційний суд зазначив, що:

- висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є обґрунтованим;

- ураховуючи те, що позивачка не довела порушення її прав на квартиру АДРЕСА_1 , рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 05 вересня 2008 року ордер № 52 на її вселення, виданий 02 жовтня 2007 року, визнано недійсним та виселено ОСОБА_1 із вказаної квартири, позивачка не вважається такою, що набула права власності на неї;

- доводи про визнання неправомірними дій державного виконавця щодо її виселення не свідчать, що в неї наявне будь-яке право на спірне житло;

- відповідач, набувши право користування цим житлом, у подальшому приватизував його та став його власником.

У грудні 2021 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга, у якій вона, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення і постанову судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що:

- при відмові у задоволенні позову суди не врахували, що судове рішення про її виселення зі спірного житла не виконано, що свідчить про те, що вона мала б залишитись у цій квартирі. На момент прийняття рішення від 09 вересня 2018 року Кодимській міській раді було відомо про цю обставину, а тому ордер був виданий не на вільне житло. Це додатково підтверджується довідкою Кодимської міської ради про те, що вона (позивачка) була зареєстрована за вказаною адресою та знята з реєстрації лише 14 березня 2019 року;

- суди помилково не застосували до спірних правовідносин положення частини другої статті 58 ЖК УРСР, за змістом якої ордер може бути виданий лише на вільне житло;

- незадоволення її позову призвело до свавільного, незаконного виселення її без фактичного вселення в інше житло, що порушує право на повагу до її житла.

Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги містять підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, що неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Зазначено, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц.

Суди встановили, що рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 05 вересня 2008 року у справі № 2-52/08 ордер № 52, виданий 02 жовтня 2007 року, про надання ОСОБА_1 службової квартири АДРЕСА_1 , визнано недійсним та виселено ОСОБА_1 із вказаної квартири з наданням іншого жилого приміщення. Зазначене судове рішення суду набрало законної сили.

04 травня 2018 року державним виконавцем Кодимського районного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області Кушнірем С. М. на виконання виконавчого листа

№ 2-52/08 проведено виконавчі дії щодо примусового виселення ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 .

На виконання рішення суду щодо надання іншого жилого приміщення позивачці видано ордер від 10 травня 2018 року № 14 для вселення в квартиру АДРЕСА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Кодимської міської ради від 31 липня 2017 року № 83.

Ухвалою Кодимського районного суду Одеської області від 02 серпня 2018 року дії державного виконавця Кодимського районного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області Кушніра С. М. щодо проведення примусового виселення ОСОБА_1

з вказаної квартири визнано незаконним і скасовано акт про примусове виселення у зв`язку з порушенням порядку проведення виконавчих дій. Цією

ж ухвалою позивачці відмовлено в зобов`язанні державного виконавця забезпечити доступ до вказаної квартири у зв`язку з відсутністю у позивачки права на користування цією квартирою.

На підставі рішення виконавчого комітету Кодимської міської ради Одеської області від 09 серпня 2018 року ОСОБА_2 видано ордер № 15 на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення Кодимської міської ради Одеської області від 28 січня 2019 року № 9 ОСОБА_2 надано дозвіл на приватизацію квартири

АДРЕСА_1

(а. с. 46).

Відомостями з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підтверджується, що на підставі рішення про реєстрацію речових прав та їх обтяжень від 14 березня 2019 року індексний номер вересня 2018 року ОСОБА_2 набув права власності на 1/1 спірного житла за адресою: квартира АДРЕСА_1 (а. с. 46).

У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений

у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Аналіз пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України свідчить, що якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не

є подібними, то касаційне провадження закривається.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року в справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

У справі, що переглядається, при зверненні до суду з цим позовом про визнання недійсним ордера, виселення та вселення позивачка зазначала, що рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 05 вересня 2008 року у справі № 2-52/08 визнано недійсним ордер № 52, виданий 02 жовтня 2007 року, про надання їй спірної квартири та виселено її з цієї квартири. 04 травня 2018 року державний виконавець Кушнір С. М. на виконання виконавчого листа № 2-52/08 провів виконавчі дії щодо її примусового виселення зі спірної квартири. Ухвалою Кодимського районного суду Одеської області від 02 серпня 2018 року визнано незаконними дії державного виконавця Кушніра С. М. щодо проведення її примусового виселення зі спірної квартири, визнано незаконним і скасовано акт про примусове виселення у зв`язку з порушенням порядку проведення виконавчих дій. 09 серпня 2018 року ОСОБА_2 видано ордер № 15 на спірну квартиру, який є предметом цього позову та видачу якого ОСОБА_1 вважала незаконною, у зв`язку з тим, що фактично рішення про її виселення не було виконано у передбаченому законом порядку, що призвело до порушення її права на житло. Стверджувала, що саме ця обставина є підставою для визнання недійсним ордера від 09 серпня 2018 року, виселення ОСОБА_2 і вселення її

у спірну квартиру. 10 травня 2018 року позивачці видано ордер на вселення

в іншу квартиру АДРЕСА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Кодимської міської ради від 31 липня 2017 року № 83. Рішенням Кодимської міської ради Одеської області від 28 січня 2019 року № 9 ОСОБА_2 надано дозвіл на приватизацію спірної квартири. 19 вересня 2018 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на цю квартиру. Установивши, що рішенням суду ордер, виданий позивачці на спірну квартиру, визнано недійсним і її виселено з квартири, після чого їй надано у користування іншу квартиру, а ОСОБА_2 оформив право власності на спірну квартиру у порядку приватизації, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що видача 09 серпня 2018 року ОСОБА_2 ордера № 15 на спірну квартиру не порушує прав ОСОБА_1 ,

а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

У справі № 569/4373/16-ц, судові рішення в якій переглядалися Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку (постанова від 21 серпня 2019 року (провадження № 14-298цс19), на яку є посилання в касаційній скарзі, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про виселення зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення, посилаючись на те, що на підставі договору міни він набув право власності на вказану квартиру, при цьому знав, що в ній постійно проживають відповідачі, які відмовляються укласти з ним договір найму та перешкоджають доступу до спірного житлового приміщення. У поданому позові позивач як новий власник спірної квартири

з посиланням на приписи статті 825 ЦК України та статей 109, 114, 116 ЖК УРСР просив виселити зі спірної квартири відповідача як члена сім`ї колишнього власника житла без надання іншого житлового приміщення. Вказував, що право відповідача на спірне житло є похідним та припинилося з припиненням права власності на це житло у ОСОБА1, членом сім`ї якої був відповідач. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій сторін договору міни, внаслідок яких відповідач може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком. Відповідач набув право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї своїх батьків - членів житлово-будівельного кооперативу. У подальшому право власності на житло набув його син. При цьому необхідно врахувати,

що відповідач як особа з інвалідністю ІІ групи, непрацездатний, мав право

на спадкування обов`язкової частки після смерті матері, але відмовився від спадщини у вигляді частки у спірній квартирі на користь сина, залишаючись користувачем спірної квартири. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відмову у задоволенні позову.

У зазначеній справі і справі, що переглядається, не є тотожними предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини,

а також є різним матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), на які позивачка посилається в касаційній скарзі, є нерелевантними, оскільки стосуються вирішення питання щодо можливості виселення члена сім`ї колишнього власника квартири, обміняної за договором міни, який є особою з інвалідністю ІІ групи та не має іншого житла. У справі, що переглядається, предметом позову є визнання недійсним ордера на спірну квартиру, виселення нового власника та вселення позивачки, якій надано вже інше житло, у зв`язку з тим, що, на переконання останньої, рішення суду про її виселення фактично не виконано.

Таким чином, висновки щодо застосування норм права, які викладені

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19)та на які посилалася особа у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.

Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1) частини третьої статті 411 ЦПК України).

Оскільки Верховний Суд зробив висновок про закриття касаційного провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то касаційне провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України, також підлягає закриттю.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховним Судом встановлено, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постанові та на які посилалася особа у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, то суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а також підстави, передбаченої пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України, також підлягає закриттю.

Керуючись статтями 127, 260, 396, 400 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 20 червня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року у справі № 503/213/19 за позовом ОСОБА_1 до Кодимської міської ради Одеської області, ОСОБА_2 про визнання ордера недійсним, виселення та вселення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

І. О. Дундар