Провадження № 22-ц/811/1919/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Янчака П.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Романко Вадима Васильовича на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 16 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, що не заявлять самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , Перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним заповіту,-

в с т а н о в и в:

В грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду позовом до ОСОБА_1 , треті особи, що не заявлять самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , Перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним заповіту.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 . Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з нерухомого майна. В Першій Київській державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа №1357/20. На момент відкриття спадщини коло спадкоємців ОСОБА_4 складається з її рідних дочок: позивачки ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_1 та рідного сина ОСОБА_4 ОСОБА_5 який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , після його смерті спадкоємцем є третя особа ОСОБА_3 .

За своє життя ОСОБА_4 склала кілька заповітів, в тому числі і оскаржуваний від 22 листопада 2014 року, посвідчений державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мігущенко З.Г., зареєстровано в реєстрі за №1-771, згідно якого заповіла ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , та ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний заповіт складався на підставі Висновку про визначення реальних часток в будинку між співвласниками №3/7812 від 10.06.2014, складеного ОКП ЛОР «БТІ та ЕО». Згідно даного висновку квартира АДРЕСА_1 складається із трьох поверхів і кожен поверх мав би належати одному із спадкоємців. Однак, між текстом висновку і текстом заповіту наявні розбіжності щодо визначення власника 46/100 частин квартири, що складаються із приміщень, які розташовані на другому поверсі квартири, оскільки:

-Перший поверх заповідається ОСОБА_1 ;

-Другий поверх заповідається ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках кожній;

-Третій поверх заповідається ОСОБА_5 .

Таким чином, текст даного заповіту не відповідає, на думку позивачки, дійсній волі ОСОБА_4 щодо визначення власника другого поверху квартири АДРЕСА_1 , між спадкоємцями після її смерті.

Враховуючи вище викладене просила задоволити позовні вимоги.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 16 червня 2022 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_4 , складеного на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та посвідчений 22 листопада 2014 року державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мігущенко З.Г., зареєстровано в реєстрі за №1-771.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, що становлять 7000,00 грн. (сім тисяч гривень).

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 адвокат Романко Вадим Васильович.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, та неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Зокрема покликається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що оспорюваний заповіт містить неузгодження між змістом його частин, оскільки заповіт складався з посиланням на висновок БТІ, що ускладнює розуміння волі заповідача щодо долі спадщини та дає підстави вважати, що волевиявлення заповідача не відповідає його дійсній волі, у зв`язку з недоліками змісту заповіту. Вважає, що існує необхідність у визнанні явки відповідача обов`язковою та виклику його в судове засідання для надання особистих пояснень.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задоволити.

У судове засідання 17 жовтня 2022 року належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Перша Київська державна нотаріальна контора не з`явилися.

Від представника ОСОБА_2 ОСОБА_6 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні. В свою чергу, представник ОСОБА_2 ОСОБА_6 не надав суду об`єктивних доказів щодо неможливості прийняти участі у справі.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах,апеляційний суд визнав неповажною причину неявки у дане судове засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Першої Київської державної нотаріальної контори і на підставі ст. ст. 371- 372 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх.

Заслухавши суддю - доповідача, представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Янчака П.О. на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним заповіту, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду жодних доказів того, що волевиявлення заповідача ОСОБА_4 не відповідало її волі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Києві, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.5).

В матеріалах справи наявний заповіт від 22 листопада 2014 року, посвідчений державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мігущенко З.Г., зареєстровано в реєстрі за №1-771, згідно якого ОСОБА_4 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , заповіла в такому порядку, відповідно до висновку про визначення реальних часток в будинку між співвласниками, виданого Обласним комунальним підприємством Львівської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 19.06.2014 №3/7812:

- 14/100 частини вище вказаної квартири заповіла своїй дочці ОСОБА_1 , 1959 р.н., щоб у її користування перейшли приміщення на першому поверсі;

- 46/100 частини вище вказаної квартири заповіла своїм дочкам - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , в рівних частках кожній, щоб у їх користування перейшли приміщення на другому поверсі;

- 40/100 частини вище вказаної квартири заповіла своєму синові - ОСОБА_5 1969 р.н., щоб у його користування перешли приміщення на третьому поверсі.

У висновку №3/7812 від 10.06.2014, складеному ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» вказано, що:

- 1-й співвласник займає такі приміщення: на 1 поверсі 3-9/6,2 (коридор), 3-10/21,4 (житлова кімната) 3-12/3,8 (кухня), 3-13/2,5 (ванна), загальною площею -33,9 кв.м., що складають 14% від всієї квартири, або 14/100 реальних часток;

- 2-й співвласник займає такі приміщення: на 2 поверсі 3-1/7,1 (кухня), 3-12/2,3 (вбиральня) 3-3/2,87(ванна), 3-4/12,3 (житлова кімната), 3-5/18,5 (житлова кімната), 3-6/8,1 (коридор), 3-15/6,1 (коридор), 3-16/19,1 (житлова кімната), 3-17/23,5 (житлова кімната), 3-18/8,2 (веранда), 3-19/2,3 (лоджія), 3-20/1,5 (балкон), 3-31/0,9 (балкон), загальною площею -112,6 кв.м., що складають 46% від всієї квартири, або 46/100 реальних часток;

- 3-й співвласник займає такі приміщення: на 1 поверсі 3-11/19,4 (житлова кімната), на 3 поверсі 3-22/4,0 (сходова клітка) 3-23/1,0 (вбиральня), 3-24/1,3 (душова), 3-25/7,5 (коридор), 3-26/13,7 (житлова кімната), 3-27/14,4 (житлова кімната), 3-28/16,1 (житлова кімната), 3-29/8,5 (кухня), 3-30/3,4 (тераса), антресоль 3-21/8,1 (веранда), загальною площею -97,4 кв.м., що складають 40% від всієї квартири, або 40/100 реальних часток;

Приміщення 3-7/8,1 (веранда), 3-8/12,1 (сходова клітка), 3-14/11,8 (сходова клітка), загальною площею 32, 0 кв.м. знаходяться в спільному користуванні.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину, однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною третьою статті 203 ЦК України, згідно з якою волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

За правилами статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування (частини перша, друга статті 1235 ЦК України).

Стаття 1247 ЦК України визначає загальні вимоги до форми заповіту, змістом частин першої і другої якої визначається, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

У відповідності до положень статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Відповідно до вимог частини другої, третьої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини.

Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Заповіт може бути визнаний недійсним у тому випадку, коли волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції на підставі поданих сторонами і витребуваних в судовому порядку доказів вірно установив, що жодної із передбачених статтею 1257 ЦК України підстав для визнання оспорюваного заповіту недійним позивачем доведено не було, тоді як заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача.

Так, зі змісту оскарженого заповіту ОСОБА_4 вбачається, що він складений у письмовій формі із зазначенням місця, дати та часу його складання, він підписаний заповідачем, дієздатність якої нотаріусом перевірена, та посвідчений державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мігущенко З.Г., зареєстровано в реєстрі за №1-771.

При цьому сам текст вказаного заповіту складений нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, а заповідач письмово підтвердила, що заповіт записаний з її слів і нею в голос прочитаний, про що свідчить власноручний підпис заповідача у заповіті, що позивачем фактично не оспорювалося.

Зі змісту заповіту від 22 листопада 2014 року чітко і однозначно вбачається воля заповідача передати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до висновку про визначення реальних часток в будинку між співвласниками, виданого Обласним комунальним підприємством Львівської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 19.06.2014 №3/7812.

Таким чином обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами своїх позовних вимог про визнання заповіту недійсним з підстав того, що волевиявлення заповідача не було вільним на не відповідало її внутрішній волі.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи доказах, які належним чином оцінені, правильно застосувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не допустивши порушень процесуальних норм, дійшов цілком законного і обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання заповіту частково недійсним через недоведеність заявлених вимог, оскільки, як правильно встановлено судом, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б вказували на те, що волевиявлення ОСОБА_4 не було вільним чи не відповідало її волі.

Безпідставними є покликання апелянта на те, що оспорюваний заповіт містить неузгодження між змістом його частин, оскільки дані обставини не є підставою для визнання заповіту недійсним.

Інші аргументи апеляційної скарги фактично дублюють доводи позовної заяви, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом при вирішенні спору у даній справі порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони позивача.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового забору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п.1, 375, 381 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Романко Вадима Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 16 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 26.10.2022 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.