Ухвала

Іменем України

20 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 562/1447/20

провадження № 61-10238ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 01 вересня 2022 року в складі колегії суддів: Боймиструк С. В., Гордійчук С. О., Шимків С. С. у справі за позовом ОСОБА_1 до Урвенської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області, Птицької сільської ради Дубенського району Рівненської області про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Урвенської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області, Птицької сільської ради Дубенського району Рівненської області про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , після смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, однак вона пропустила встановлений законом шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини, так як доглядала хворого батька і вважала, що прийняла спадщину.

ОСОБА_1 просила встановити додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її батька ОСОБА_2 .

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області в складі судді: Мички І. М. від 26 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.

Встановлено ОСОБА_1 додатковий строк тривалістю два місяці для подання до нотаріальних органів заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 та на земельну частку (пай) члена КСП ім. Шевченка розміром 2,98 в умовних кадастрових гектарах на території Дубенського району Рівненської області, яка належала спадкодавцю на підставі сертифікату серії РВ № 0039455.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність пропуску строку для прийняття спадщини, а суди відкривають провадження у справі про продовження строку для прийняття спадщини у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину, а також: за відсутності інших спадкоємців, які б могли дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також: відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Дослідивши письмові докази по справі суд прийшов висновку про можливість задоволення даного позову. Визнання позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, а тому позов підлягає задоволенню.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, у листопаді 2021 року ОСОБА_3 , як особа, яка не брала участі у справі, однак суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга була мотивована тим, що станом на день смерті ОСОБА_2 , разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 сином спадкодавця, та спільними дітьми проживали всі разом за однією адресою й доглядали ОСОБА_2 до смерті. ОСОБА_4 фактично прийняв спадщину. Заяв про відмову в спадщини у строк і порядок визначений законом не подавав. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , оскільки апелянт та спільні діти проживали разом, тому вважали що прийняли спадщину й заяв про прийняття не подавали. 3 листопада 2017 року ОСОБА_1 , яка була сестрою ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку (пай). Ухвалою Дубенського міськрайонного суду від 7 листопада 2017 року позов залишений без руху для надання відмови нотаріуса, а також для визначення із суб`єктним складом та іншим. 22 листопада 2017 року позов повернутий ОСОБА_1 . Після цього позивач звернулась з позовом про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, а в заяві від 23 червня 2020 року про розгляд справи у її відсутність заявила, що підтримує позовні вимоги, зокрема, визнання права власності на домоволодіння та земельну ділянку (пай). Вказану заяву суд помилково розцінив як таку, що відповідає вимогам процесуального законодавства щодо заяв про збільшення позовних вимог. Вважала, що таким чином суд вийшов за межі позовних вимог, що призвело до безпідставного набуття позивачкою права власності на спадкове майно та порушення спадкових прав апелянта і її дітей. Крім того, стверджує, що позовні вимоги стосуються спадкового майна, що розташоване на території Дубенського району Рівненської області, і померлі спадкодавці проживали і були зареєстровані у Дубенському районі Рівненської області, Урвенська сільська рада не має жодного відношення до цієї справи, а тому позов повинен був розглядатися у Дубенському міськрайонному суді Рівненської області. Зазначала, що позивач не зверталась до нотаріуса за місцем знаходження спадкового майна та смерті спадкодавців, адже при відмові були б зазначені інші спадкоємці, що є підставою для відмови у позові. Зазначала, що про існування позовів та викладені обставини дізналась у жовтні 2021 року, отримавши копію позовної заяви ОСОБА_1 у справі про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, в якому зареєстровані апелянт та її діти.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 01 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 26 червня 2020 року задовольнив. Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 26 червня 2020 року скасував. ОСОБА_1 в задоволенні позову до Урвенської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області, Птицької сільської ради Дубенського району Рівненської області про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно відмовив.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що згідно довідки виконавчого комітету Птицької сільської ради, Дубенського району Рівненської області на момент смерті ОСОБА_2 , постійно проживали та були зареєстровані разом із спадкодавцем: подружжя ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та їхні діти ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , його син ОСОБА_4 , вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки протягом встановлених законом шести місяців, він не заявив про відмову від неї. В обґрунтування позову в даній справі ОСОБА_1 вказує на заяву ОСОБА_4 про відмову від спадщини на користь позивачки. У постанові Пленум Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» викладено висновок, що відмова від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців допускається лише протягом строку для прийняття спадщини. Після закінчення цього строку частка у спадщині не може бути збільшена з тих підстав, що хто-небудь зі спадкоємців відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців. У таких випадках особа, яка прийняла спадщину, має право розпорядитись усім або частиною майна, отриманого в порядку спадкування, шляхом відчуження її іншому спадкодавцеві за договором купівлі-продажу, дарування, міни тощо. Надаючи оцінку заяві про відмову від спадщини колегія суддів звертає увагу, що вона складена 14 березня 2012 року, тобто за межами шестимісячного строку встановленого для прийняття спадщини. Посилання зазначені у позовній заяві ОСОБА_1 про догляд за батьком як на підставу поважності причин пропуску строку на прийняття спадщини не доведені у встановленому процесуальним законом порядку та не вказують на постійне проживання позивачки та спадкодавця. Місцевим судом в оскарженому рішенні не наведено причин поважності пропуску строку на прийняття спадщини ОСОБА_1 та відповідних доказів. Згідно досліджених довідок, апелянт тривалий час проживала та станом на 23.10.2021 рік була зареєстрована за адресою спірного будинковолодіння. Тому колегія суддів зробила висновок, що оскарженим рішенням порушуються права, свободи та інтереси спадкоємців ОСОБА_4 . Суд першої інстанції при вирішенні справи уваги на наведені обставини не звернув хоч вони йому були відомі та не залучив до участі в справі спадкоємців ОСОБА_4 , що призвело до постановлення рішення, яке не може залишатися чинним.

ОСОБА_1 12 жовтня 2022 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, на постанову Рівненського апеляційного суду від 01 вересня 2022 року, в якій посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права разом з якою заявлено клопотання поновлення строку на касаційне оскарження.

Клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження мотивоване тим, що під час розгляду апеляційної скарги особа яка подала касаційну скаргу не була присутня (що і вказано в постанові), а постанову Рівненського апеляційного суду отримала поштою 14 вересня 2022 року тобто має право на подання касаційної скарги та поновлення строку на касаційне подана не пізніше 14 жовтня 2022 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

У частині другій статті 390 ЦПК України передбачено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.

Касаційна скарга мотивована тим, що державна реєстрація місця проживання особи, яка подала апеляційну скаргу в будинку, сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за цією адресою реєстрації, оскільки спростована належними та допустимими доказами. Апеляційний суд при вирішенні справи проігнорував установлену практику застосування частини третьої статті 1268 ЦК України і безпідставно задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_3 , встановивши що при вирішенні справи були порушені її спадкові права. Апеляційний суд не врахував висновки Верховного Суду в постановах: від 28 квітня 2021 року № 204/2707/19 та постанові від 21 жовтня 2020 року в справі № 569/15147/17.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , в селі Птича, Дубенського району, Рівненської області помер батько позивачки ОСОБА_2 .

Після смерті останнього відкрилася спадщина на право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 та на земельну частку (пай) члена КСП ім. Шевченка розміром 2,98 в умовних кадастрових гектарах на території Дубенського району Рівненської області, яка належала покійному на підставі сертифікату серії РВ № 0039455.

Дітьми ОСОБА_2 є ОСОБА_7 та ОСОБА_4 .

Після укладення шлюбу ОСОБА_7 присвоєно прізвище ОСОБА_8 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 , в селі Птича, Дубенського району, Рівненської області помер ОСОБА_4 .

Згідно Довідки виконавчого комітету Птицької сільської ради, Дубенського району, Рівненської області на момент смерті ОСОБА_2 , постійно проживали та були зареєстровані разом із спадкодавцем: подружжя ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та їхні діти ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , його син ОСОБА_4 , вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки протягом встановлених законом шести місяців, він не заявив про відмову від неї.

З 04 грудня 1992 року по 10 липня 2012 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта позивачки.

Заява про відмову від спадщини ОСОБА_4 складена 14 березня 2012 року, тобто за межами шестимісячного строку встановленого для прийняття спадщини ОСОБА_2 .

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 412/1277/2012 (провадження № 61-3704св19) зроблено висновок, що «у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 березня 2020 року у справі №160/4130/19 (адміністративне провадження №К/9901/36116/19) вказано, що: «судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17 вказано, що: «відповідно до частини першої статті 254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним».

Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).

Тобто, в разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і встановлення апеляційним судом, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Апеляційний суд встановив, що на день смерті ОСОБА_2 , ОСОБА_3 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 сином померлого, та спільними дітьми проживали всі разом за однією адресою й доглядали ОСОБА_2 до смерті. ОСОБА_4 фактично прийняв спадщину. Заяв про відмову в спадщини у строк і порядок визначений законом не подавав. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_3 та спільні діти проживали разом, тому вважали що прийняли спадщину й заяв про прийняття не подавали. На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , його син ОСОБА_4 , вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки протягом встановлених законом шести місяців, він не заявив про відмову від неї. Тому апеляційний суд зробив обґрунтований висновок, що оскаржуваним рішенням порушуються права, свободи та інтереси спадкоємців ОСОБА_4 .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 2516/1356/12-ц зроблено висновок, що «за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України). Таким чином, позов спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини, про визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини порушує права іншого спадкоємця, який спадщину прийняв, а тому належними відповідачами у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину. За відсутності таких спадкоємців відповідачем виступає територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини».

Встановивши, що у справі позов заявлено до неналежного відповідача, апеляційний суд обґрунтовано відмовив у позові.

Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 28 квітня 2021 року № 204/2707/19 та від 21 жовтня 2020 року в справі № 569/15147/17 є необґрунтованими, оскільки ці висновки зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що правильне застосовування апеляційним судом норм права є очевидним, а касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Рівненського апеляційного суду від 01 вересня 2022 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 01 вересня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Урвенської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області, Птицької сільської ради Дубенського району Рівненської області про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков