ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6281/22 Справа № 192/385/22 Суддя у 1-й інстанції - Щербина Н.О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.

за участю секретаря Заворотного К.Я.

розглянула у закритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_1 -

адвоката Мулька Анатолія Володимировича,

на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про скасування арешту майна, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом на предмет захисту його порушених законних інтересів в реалізації майнових прав на все належне йому майно, пов`язаних з накладенням на нього арешту у закінченому 19 листопада 2015 року виконавчому провадженні №47295844, матеріали якого знищені за плином строку зберігання, з підстав задавненості виконавчого листа від 13 березня 2015 року про стягнення матеріальної шкоди на користь ПАТ «Брокбізнесбанк», який вже не підлягає виконанню, враховуючи, що стягувач повторно звертався з цим виконавчий документом до виконавчої служби, якою цей виконавчий лист постановою від 18 грудня 2015 року прийнятий до провадження та відкрито виконавче провадження № 49677914, де також вжито заходів з накладення арешту на все майно боржника ОСОБА_1 , яке закінчено 23 лютого 2016 року на підставі ухвали ВССУ від 11 листопада 2015 року у зв`язку із скасуванням заочного рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року, що слугувало підставою для видачі цього виконавчого листа та відкриття виконавчого провадження, однак при закінченні цього виконавчого провадження такий арешт майна знятий виконавцем його постановою.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі з підстав невірно обраного ним способу захисту своїх прав та неналежним відповідачем у цій справі /а.с. 104-107/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 через свого адвоката Мулька А.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в повному обсязі та ухвалення нового судового рішення про задоволення цих вимог /а.с. 110-118/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно відомостей, отриманих з автоматизованої системи виконавчих проваджень (а.с.14) виконавче провадження № 47295844 було відкрито 20 квітня 2015 року з примусового виконання виконавчого листа Солом`янського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 року по справі № 760/8140/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок збереження майна без достатньої правової підстави в сумі 7 427 687 гривень 06 копійок.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с.59-99) встановлено, що на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 20881826 від 23 квітня 2015 року Дніпропетровського міського управління юстиції, було зареєстроване обтяження «Арешт на все майно» позивача (а.с.98).

Також згідно відомостей, отриманих з автоматизованої системи виконавчих проваджень (а.с.14) виконавчий лист у вказаному виконавчому провадженні № 47295844 був повернутий стягувачу на підставі п. 2 ч. 1ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 606-XIV станом на дату вчинення виконавчий дій), у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуте стягнення.

З відповіді відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 30 грудня 2021 року № 02134/37647 з`ясовано, що перевіркою автоматизованої системи виконавчих проваджень було встановлено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 47295844 та 19 листопада 2015 року було прийнято постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.

На підставі положень Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву становить три роки.

В 2019 році було проведено знищення виконавчого провадження № 47295844 через закінчення строку зберігання (а.с.18), а тому підстави для скасування арешту у вказаному виконавчому провадженні відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22 грудня 2021 року у справі №645/6694/15-ц, керуючись нормами ст. 444 ЦПК України, та дійшов висновку про невірно обраний позивачем спосіб захисту, де він є стороною у закінченому виконавчому провадженні №47295844, що є підставою для звернення його до суду в порядку судового контролю за виконання судових рішень зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, а не в рамках подання негаторного позову, а також про неналежність відповідача у справі з визначенням належного відповідача в такому позові, яким є акціонери ПАТ Брокбізнесбанк, проте з даним обґрунтуванням відмови у задоволенні позовних вимог позивача колегія суддів погодитись не може.

Так, колегія суддів, відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України, на основі встановлених вище обставин, які знайшли своє безсумнівне пряме підтвердження у листуванні учасників справи, тісно пов`язаному з фактичними даними про наявність постанови державного виконавця від 19 листопада 2015 року про повернення виконавчого листа стягувачу без скасування вжитого в рамках цього виконавчого провадження №47295844 арешту всього належного ОСОБА_1 майна, в сукупності з наявними відомостями про звернення його до примусового виконання повторно, що пов`язано також зі скасуванням рішення суду про стягнення шкоди, де ОСОБА_1 є боржником, та закінченням виконавчого провадження №49677914 у зв`язку із скасуванням рішення, на підставі якого виданий виконавчий лист судом зі скасуванням арешту майна боржника, дійшов стійкого внутрішнього переконання у відсутності у позивача порушеного саме відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) законного інтересу боржника за наявності предмета спору у виді чинного публічного обтяження в рамках виконавчого провадження №47295844, де стягувачем зазначений ПАТ Брокбізнесбанк, в чиїх інтересах продовжують застосуватися заходи примусового виконання, і який юридично претендує отримати задоволення з реалізації майна боржника, чим характеризується у цій справі спір про право цивільне.

Зокрема, предметом позову у цій справі можуть визнаватися вимоги про захист законних інтересів за юридичною позицією Конституційного Суду України про їх тлумачення в рішенні № 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року у справі №1-10/2004 про охоронюваний законом інтерес, з огляду на що об`єкт такого цивільного інтересу за висновками Верховного Суду України в постанові № 6-605цс16 від 25 травня 2016 року складатиме відсутність пов`язаних з наслідками арешту майна обмежень речових прав позивача, як боржника завершеного виконавчого провадження, та встановленої для нього заборони розпорядження такими правами.

Заборона відчуження та арешт віднесені до самостійних видів обтяжень речових прав на нерухоме майно, які згідно пункту 4 частини першої статті 4 Закону України № 1952-IV від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підлягають державній реєстрації, так само як арешт рухомого майна віднесений до видів публічних обтяжень відповідно до ст.ст. 4, 37 Закону України № 1255-IV від 18.11.2003 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Під обтяженням пункт 5 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV визнає заборону або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені, серед іншого, актами уповноважених на це органів державної влади чи їх посадових осіб, що для рухомого майна складає зміст публічного обтяження. При цьому, за визначенням ст.ст. 3, 38 ч. 2 Закону № 1255-IV відповідно до публічного обтяження у встановлених законом випадках пов`язані з обтяженням права і обов`язки виникають у боржника і в уповноваженого органу (особи), як обтяжувача, та в особи, на користь якої встановлено публічне обтяження, зокрема, стягувача, який користується правом обтяжувача за приватним забезпечувальним обтяженням на рухоме майно боржника згідно статті 23 цього Закону одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно встановленому пріоритету.

Тому предмет спору у цій справі складатиме за викладеними Верховним Судом висновками у постанові Великої Палати № 12-67гс19 від 26 червня 2019 року публічне обтяження майна боржника ОСОБА_1 у виді арешту, законно встановленого державним виконавцем на користь стягувача ПАТ «Брокбізнесбанк».

В свою чергу, не тягло за собою зняття накладеного на майно боржника арешт завершення виконавчого провадження у формі постанови про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке могло б бути звернуте стягнення (тобто, коли рішення суду залишається фактично не виконаним), в силу прямого застереження в обох редакціях Закону України «Про виконавче провадження», а за усталеною судовою практикою повернення виконавчого документа стягувачу за висновками Верховного Суду, викладеними 08 вересня 2021 року у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 61-3588св21, характеру правовідносин стягувача і боржника не змінює (справа №369/3757/20).

Водночас, знищення за закінченням терміну зберігання матеріалів виконавчого провадження, в межах якого був накладений арешт на все майно боржника ОСОБА_1 з оголошенням заборони на його відчуження, непрямо вказує на вірогідне завершення такого виконавчого провадження за постановою державного виконавця про повернення виконавчого листа стягувачу без виконання за відсутності у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення, враховуючи, що судом встановлені фактичні дані про повторне пред`явлення стягувачем виконавчого листа до примусового виконання в межах строків давності з відкриття іншого виконавчого провадження, яке закінчено 23 лютого 2016 року виконавцем на підставі ухвали ВССУ від 11 листопада 2015 року зі скасування арешту майна боржника ОСОБА_1 , що свідчить про відсутність у стягувача майнового інтересу до майна ОСОБА_1 , як боржника у виконавчому провадженні, яке завершено у зв`язку із поверненням виконавчого листа стягувачеві, що судом першої інстанції не взято до уваги та невірно надано оцінку цим обставинам, що і призвело до неправильного висновку у цій частині.

Крім того, колегія суддів відзначає, що оскільки виконання судового рішення у цивільних справах визнається завершальною стадією їх судового розгляду з проведенням виконавчих дій під судовим контролем за виконавчим провадженням, що полягає у наданні судом дозволів на певні заходи примусового виконання та в можливості розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, державного чи приватного виконавця, то виконавче провадження належить до складових єдиної форми юрисдикційного захисту учасника цивільних відносин, а рішення, дії або бездіяльність уповноважених виконавців мають таку ж саму правову природу як і виконавчий напис нотаріуса, тобто без власної юридичної заінтересованості до боржника.

В такому разі, юридичний засіб оскарження боржником незаконності рішень, дій або бездіяльності державного чи приватного виконавця, органів державної виконавчої служби з підстав допущених порушень вимог виконавчого провадження під час виконання рішення суду, що передбачений у спеціальному порядку судового контролю за правилами розділу VII ЦПК України, у судовій практиці за висновками Верховного Суду, викладеними 23 грудня 2020 року у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 61-4357св19, виключає можливість зняття арешту з майна судом у спосіб згідно пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України за позовом такого боржника виконавчого провадження на предмет скасування постанови про арешт відповідно до ст.ст. 21, 393 цього Кодексу в якості захисту від накладених в межах виконавчого провадження необґрунтованих чи непропорційних обтяжень (справа № 554/7908/17).

До того ж, захист цивільного інтересу за ст.ст. 21, 393 ЦК України передбачає встановлення незаконності постанови про арешт з порушенням нею речових прав на момент її винесення, а не в наслідок втрати такою постановою актуальності з часом, коли в арешті відпала потреба, що судом першої інстанції не враховано при наданні висновку щодо звернення позивачем до суду в порядку ст. 444 ЦПК України.

Звідси, в умовах закінчення строку на пред`явлення до виконання виконавчого листа, який в такому разі не підлягає виконанню, коли підстава для забезпечення державою примусового виконання відпала, зобов`язання боржника ОСОБА_1 набуло характеру натурального, з огляду на що захист його цивільного інтересу в усуненні обмежень своїх майнових прав, спрямований проти забезпечення стягувачу ПАТ «Брокбізнесбанк» державним примусом можливості одержати задоволення вимоги з натурального зобов`язання, через що і відповідати за пред`явленим у цій справі позовом повинен саме стягувач ПАТ «Брокбізнесбанк», що вірно встановлено судом першої інстанції, однак, встановивши невірний спосіб захисту шляхом подання позивачем негаторного позову та звернення до суду в порядку подання скарги на бездіяльність виконавця, суд дійшов до суперечливих один одному способів захисту цивільного інтересу позивача з визначенням також належного відповідача у цій справі, яким суд вважав акціонерів ПАТ «Брокбізнесбанк» на підставі ст.ст.79,88 Закону України Про акціонерні товариства, з чим повністю не погоджується колегія суддів, враховуючи, зокрема те, що 01 серпня 2018 року між ПАТ Брокбізнесбанк та ТОВ ФКСіті Фінанс укладений договір №283 про відступлення (купівля-продаж) прав вимоги, інформація про що міститься в загальному доступі.

Відповідно, досліджені судом першої інстанції фактичні дані у тісному зв`язку з відсутністю відомостей про будь-які порушення вимог виконавчого провадження, власне, органами державної виконавчої служби, згідно ст.ст. 80, 89 ЦПК України, колегія суддів визнає достатніми для висновків про дійсність арешту, пов`язаного із спором про право цивільне з приводу публічного обтяження в інтересах ОСОБА_1 , під яке потрапило нерухоме майно, належне йому на праві власності, після повторного пред`явлення до виконання виконавчого листа та закінчення іншого виконавчого провадження.

З`ясовані у цій справі спірні відносини подібні правовідносинам, про зміст яких Верховний Суд виклав 01 квітня 2020 року у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 61-21706св19 свої висновки про належного відповідача і застосування статті 391 ЦК України з необхідністю ухвалення рішення за результатами розгляду такої справи по суті (справа № 636/2408/19), від чого відступати Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у постанові № 61-4726сво19 від 24 травня 2021 року не стала, визнавши їх неподібними до тих відносин, для яких з відступом від висновків у згаданій постанові касаційної інстанції № 61-4357св19 від 23 грудня 2020 року про відмову по суті в позові з наведених в ній підстав викладені висновки Верховного Суду про закриття з цих же підстав позовного провадження за п. 1 ч. 1 ст.255 ЦПК України на випадок оспорювання в обхід порядку судового контролю арешту майна, накладеного з метою забезпечення виконання рішення суду, через несумісність в одній особі статусу боржника виконавчого провадження одночасно з позивачем за вимогами, спрямованими, в тому числі, і проти самого боржника (справа № 712/12136/18).

Зняття арешту з майна відповідно до ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» допускається в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні згідно статті 19 ЦПК України, вирішуючи спір про право цивільне з приводу належності обтяженого арештом майна за позовом про визнання права власності третьої особи, яка вважає, що їй, а не боржникові, належить це майно, інакше порушення порядку накладення арешту за висновками Верховного Суду, викладеними 28 жовтня 2020 року у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 61-12505св20, тягне в судовій практиці подання боржником за ч.ч. 3-4 ст. 59 цього Закону скарги вищестоящему за підпорядкуванням начальнику чи до суду в порядку судового контролю (справа № 204/2494/20), оскільки в останньому випадку належність майна боржнику безсумнівна і ніхто не оспорює його право за рахунок вартості цього майна покрити присуджені стягувачу борги, внаслідок чого позов був би безпредметним.

Проте, за рішенням суду може бути знятий арешт згідно частині п`ятій статті 59 зазначеного Закону також у всіх інших випадках захисту права власності за неґаторним позовом, що не пов`язані, таким чином, ані з підставами для судового контролю чи адміністративного оскарження, ані зі спором про належність майна третіх осіб з боржником і стягувачем, з приводу чого Верховний Суд окремо своїх висновків не викладав. Тобто, визначення підстав для закриття позовного провадження або для розгляду справи по суті з ухваленням рішення Об`єднана палата Касаційного цивільного суду поставила в залежність від остаточної втрати стягувачем процесуальної можливості примусового виконання рішення суду на свою користь, як це має місце у цій справі, а також від покладених в основу підстав позову фактів, непов`язаних з порушенням порядку застосування у виконавчому провадженні арешту майна.

Колегія суддів у вирішенні цієї справи на засадах верховенства права у цивільному судочинстві виходить з виникнення спору через існування у законодавстві прогалини про порядок зняття арешту, накладеного на все майно боржника з оголошенням заборони його відчуження в рамках виконавчого провадження, в якому постановою державного виконавця виконавчий лист повернуто стягувачу, а матеріали за терміном зберігання поза строком давності примусового виконання знищені без вирішення питання про зняття арешту з майна, через що відмова у розгляді такої справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини відповідно до ч. 10 ст. 10 ЦПК України забороняється. Тому, за відсутності підстав оскаржувати законність дій та рішень державного виконавця в порядку судового контролю арешт майна в інтересах стягувача, за яким держава більше не визнає право на примусове виконання, порушує інтереси позивача як власника наявним обтяженням, підстава для яких відпала, на підставі чого такі перешкоди у здійсненні розпорядження майном належить усунути відповідно до ст.ст.15, 391 ЦК України.

Однак, колегія суддів, на підставі ст.ст.12,15,16 ЦК України, зауважує на тому, що відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Верховний Суд підкреслив, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Верховний Суд зауважив, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частина перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).

На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 705/3876/18.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції невірно надано оцінку обставинам, які склались між позивачем та відповідачем, між якими спору щодо цивільного інтересу позивача немає, натомість є наявним спір між позивачем та правонаступником ПАТ Брокбізнесбанк, на користь якого вживався такий арешт майна боржника ОСОБА_1 в рамках виконавчого провадження, яке є завершеним, а не закінченим, та яке не є відповідачем у справі, а позовні вимоги, в силу ст. 49 ЦПК України, пред`являються саме до відповідача, який порушує права позивача, тоді як відповідачем зазначений відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), до якого позовні вимоги не пред`явлені позивачем, а тому судом першої інстанції невірно з`ясовано суб`єктний склад відповідачів у справі, оскільки відповідач є неналежним відповідачем за вказаними правовідносинами, тому з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального та процесуального права, зазначене вище є підставою для відмови у позові у повному обсязі.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мулька Анатолія Володимировича - задовольнити частково.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2022 року змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров