Постанова

Іменем України

19 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 461/4315/18

провадження № 61-5265св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Львівський національний академічний театр опери та балету імені Соломії Крушельницької,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької, третя особа - ОСОБА_2 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

за касаційною скаргою адвоката Дмитришин Мирослави Петрівни як представника Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької на рішення Галицького районного суду м. Львова від 01 жовтня 2019 року у складі судді Юрківа О. Р. та постанову Львівського апеляційного суду від 11 квітня 2022 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позову

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила поновити її на посаді контролера квитків Львівського Національного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької з 05 травня 2018 року (далі - театр); стягнути з Львівського Національного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 3 700,00 грн, починаючи з 05 травня 2018 року до часу поновлення на роботі.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначала, що з 04 січня 2003 року вона працювала у відповідача, з вересня 2007 року на посаді контролера квитків.

Наказом відповідача від 04 травня 2018 року № 100-к її звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін, однак трудову книжку вона отримала тільки 10 травня 2018 року, а наказ про звільнення - 05 червня 2018 року.

Своє звільнення позивач уважає незаконним, адже заяву про звільнення вона написала, перебуваючи під психологічним тиском заступника генерального директора театру ОСОБА_3 , який, застосовуючи методи шантажу та погроз звільнити її у зв`язку із втратою довіри, змусив її написати зазначену заяву.

05 травня 2018 року позивач написала заяву про відкликання своєї заяви про звільнення, зареєструвавши її у приймальні генерального директора, чим підтвердила, що її волі на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення не було, заява про звільнення написана під тиском та відсутністю домовленості сторін щодо припинення трудового договору за угодою сторін.

Крім цього, наказ про її звільнення не міг бути виданий та підписаний генеральним директором - художнім керівником театру 04 травня 2018 року, оскільки заява написана після закінчення робочого дня і генерального директора-художнього керівника театру уже не було на роботі. Незаконними діями відповідача порушені її законні права на працю, що завдало їй моральних страждань, які полягають в тому, що її позбавлено можливості заробляти собі та своїй родині на життя, вона не має засобів для забезпечення належного рівня життя своїй родині, у зв`язку з чим втратила душевний спокій, постійно перебуває в роздратованому стані, що негативно вплинуло на її здоров`я.

Вважаючи своє звільнення незаконним, позивач просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Галицький районний суд м. Львова рішенням від 01 жовтня 2019 року позов задовольнив частково. Визнав незаконним та скасував наказ виконувача обов`язків генерального директора-художнього керівника театру ОСОБА_2 від 04 травня 2018 року № 100-к про звільнення ОСОБА_1 . Поновив ОСОБА_1 на посаді контролера квитків театру з 05 травня 2018 року. Стягнув з Львівського національного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 травня 2018 року до 01 жовтня 2019 року в розмірі 64 935,00 грн. В решті позову відмовив. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат. Допустив негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та присудження ОСОБА_1 виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що домовленості про припинення трудового договору за взаємною згодою між позивачем і відповідачем не було, оскільки заява від 04 травня 2018 року була написана під психологічним тиском, томе не було вільного волевиявлення позивача на припинення трудового договору, що підтверджується, зокрема, заявою ОСОБА_1 від 05 травня 2018 року про анулювання (відкликання) заяви про припинення договору за угодою сторін.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Львівський апеляційний суд постановою від 11 квітня 2022 року апеляційну скаргу Львівського національного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької залишив без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 01 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована законністю й обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 09 червня 2022 року, адвокат Дмитришин М. П. як представник Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 01 жовтня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 квітня 2022 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 01 жовтня 2018 року у справі № 306/1425/17, від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19, від 09 лютого 2022 року у справі № 216/1947/20.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права,суди не надали належної правової оцінки як фактичним обставинам, так і положенням трудового законодавства, що регулює порядок звільнення працівника за угодою сторін.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Угода про звільнення за згодою сторін була оформлена між сторонами шляхом подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення - 05 травня 2018 року та згоди відповідача на її звільнення шляхом видання відповідного наказу.

Відкликання позивачем в односторонньому порядку своєї заяви про звільнення за угодою сторін не може бути підставою для її поновлення на роботі.

16 серпня 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу, який мотивований законністю і обґрунтованістю судових рішень. ОСОБА_4 , застосовуючи методи шантажу, психологічного тиску та насильства, психологічних погроз та, подавивши її волю і позбавивши здатності адекватно мислити та можливості отримати належну правову допомогу, примусив її написати заяву про звільнення з роботи за угодою сторін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

26 вересня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Наказом відповідача від 03 січня 2003 року № 01к ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду прибиральниці Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької, а згодом переведено на посаду контролера квитків.

04 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулася із заявою на ім`я генерального директора - художнього керівника Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької ОСОБА_5 із заявою про звільнення її з 05 травня 2018 року за угодою сторін. Заява містить резолюції та підписи відповідних осіб (а. с. 46, т. 1).

Наказом генерального директора - художнього керівника театру ОСОБА_5 від 03 травня 2018 року № 31 на час знаходження у відрядженні його обов`язки покладено на директора - розпорядника ОСОБА_2 .

Наказом в.о. генерального директора - художнього керівника театру ОСОБА_2 від 04 травня 2018 року № 100-к звільнено ОСОБА_1 з посади контролера квитків з 05 травня 2018 року за угодою сторін, на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України.

05 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулася із заявою на ім`я генерального директора - художнього керівника театру ОСОБА_5 про відкликання заяви про звільнення від 04 травня 2018 року, яка, як стверджує позивач, була написана під психологічним тиском заступника генерального директора театру ОСОБА_3 .

Заступник генерального директора - художнього керівника театру ОСОБА_3 не заперечував, що мав претензії до роботи ОСОБА_1 , однак стверджував, що не примушував її до написання заяви про звільнення, не вчиняв психологічного тиску щодо неї. Під час обговорення робочих питань в його кабінеті позивач прийняла рішення звільнитись.

Свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтвердили наявність конфлікту між ОСОБА_1 та заступником генерального директора ОСОБА_3 , який мав до неї претензії щодо неналежного виконання обов`язків.

Свідок ОСОБА_9 пояснив суду, що він як начальник відділу кадрів прийняв у позивача заяву про звільнення. Під час написання заяви вона була спокійна і не виявляла жодних сумнівів з приводу свого рішення звільнитися. Згодом він надав їй для ознайомлення наказ про звільнення.

Свідок ОСОБА_10 повідомив, що йому не відомо про обставини звільнення позивача, однак в день написання заяви про звільнення вона приходила до нього і запитувала про директора ОСОБА_5

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга

підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізично особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

У випадку коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП застосовується у разі взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Схожий за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2020 року у справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19).

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін до припинення договору за угодою сторін; і чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Установлено, що 04 травня 2018 року позивач подала відповідачу заяву про звільнення за угодою сторін з 05 травня 2018 року. Відповідач надав свою згоду на таке звільнення шляхом видання 04 травня 2018 року відповідного наказу.

Отже, сторони досягли домовленості на припинення договору за угодою сторін з 05 травня 2018 року.

Вирішуючи спір, суди виходили з того, заява про звільнення від 04 травня 2018 року написана позивачем під впливом психологічного тиску зі сторони відповідача, без вільного волевиявлення. Як на докази, що підтверджують цю обставину, суди, зокрема, посилалися на те, що заяву ОСОБА_1 писала у кабінеті заступника директора театру ОСОБА_3 в його присутності та присутності начальника відділу кадрів ОСОБА_9, яка продиктувала позивачу зміст заяви. Поясненнями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтверджується наявність конфлікту між ОСОБА_1 та заступником генерального директора театру ОСОБА_3, який мав претензії щодо неналежного виконання нею своїх обов`язків.

Проте Верховний Суд не може погодитися з такими висновками судів з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

У статті 78 ЦПК України зазначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 90 ЦПК України передбачено, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Суди встановили і це не заперечувалося позивачем, що при написанні позивачем заяви про звільнення були присутні заступник директора театру ОСОБА_3 та начальник відділу кадрів ОСОБА_9 .

Отже, показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не можуть бути визнані належними та допустимими доказами психологічного тиску на ОСОБА_1 , що підтверджували б відсутність у неї вільного волевиявлення на звільнення, адже ці свідки не були присутні під час написання ОСОБА_1 заяви про звільнення. Самі по собі пояснення свідків про наявність конфлікту між ОСОБА_1 та заступником генерального директора ОСОБА_3, який мав до неї претензії щодо неналежного виконання обов`язків, не є доказом чинення на неї будь-якого тиску при написанні заяви про звільнення за угодою сторін.

Нормами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язку прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.

Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише за взаємної згоди на це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Про необхідність наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України також зазначено у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 31 серпня 2020 року у справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19), від 22 квітня 2019 року у справі № 759/11508/16-ц (провадження № 61-14807св18), від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19). Підстав відступити від цих висновків суд не встановив.

Суди встановили, що 05 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про відкликання своєї заяви від 04 травня 2018 року про звільнення за угодою сторін.

Ураховуючи, що угода між сторонами про припинення трудового договору відбулася 04 травня 2018 року, що підтверджується заявою ОСОБА_1 , яку погодив відповідач, видавши наказ від 04 травня 2018 року, і суди не встановили наявність згоди відповідача на анулювання цієї домовленості, тому наступна зміна власного рішення позивача не впливає на чинність угоди сторін про припинення трудових відносин.

Оскільки позивач власноручно написала заяву про звільнення за угодою сторін з 05 травня 2018 року й не надала жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що така заява була подана внаслідок вчинення на неї тиску з боку відповідача (пояснення свідків, які були присутні при написанні заяви; звернення до поліції; виклик швидкої тощо), що виключало б її вільне волевиявлення, згоди на анулювання угоди про припинення трудового договору від відповідача не отримала, немає правових підстав вважати, що її звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, проведено з порушенням вимог трудового законодавства.

Висновки судів про доведеність позивачем здійснення на неї психологічного тиску заступником генерального директора ОСОБА_3 , що стало підставою для написання заяви про звільнення за угодою сторін, зроблені лише на припущеннях.

Встановлення апеляційним судом невідповідності ксерокопії наказу про звільнення від 04 травня 2018 року витягу з цього наказу не є доказом порушення відповідачем норм трудового законодавства при звільненні позивача за пунктом 1 статті 36 КЗпП України. Також не можуть бути підставою для задоволення позову і сумніви колегії суддів апеляційного суду щодо дати прийняття оспорюваного наказу про звільнення та присутності на робочому місці керівництва відповідача, яке приймало таке рішення.

Ураховуючи наведене, доводи касаційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права заслуговують на увагу.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про задоволення касаційної скарги, скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_11 як представника Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 01 жовтня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 квітня 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької, третя особа - ОСОБА_2 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов