ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Паромової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа державний нотаріус Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Олехнович Лариса Юльянівна про визнання договору дарування недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа державний нотаріус Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. про визнання договору дарування недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог, які уточнювалися в ході судового розгляду справи, ОСОБА_1 посилався на те, що він з 15 жовтня 2010 року перебував на квартирному обліку. 02 березня 2011 року йому батько подарував будинок. 09 вересня 2016 року він уклав шлюб із відповідачкою ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі народилася донька. 02 березня 2018 року він продав свій будинок, відповідачка зняла грошові кошти із депозитного рахунку та вони сплатили перший внесок за квартиру у новобудові - квартира АДРЕСА_1 . З 28 березня 2018 року по 08 липня 2019 року було зроблено ряд внесків за квартиру, внаслідок чого подружжя набуло право власності на квартиру та оформили її на відповідача. Враховуючи, що він перебував на квартирному обліку та мав намір отримати квартиру від держави, дружина, з його згоди, подарувала квартиру своїй матері ОСОБА_2 . Сім`я позивача зареєструвалася у цій квартирі, позивач здійснював там ремонт. Позивач зазначає, що з червня 2020 року він не проживає у квартирі. Шлюб між ним та ОСОБА_4 розірвано. Позивач зазначає, що спірна квартира є спільним майном подружжя із рівними частками кожного із подружжя. Оскаржуваний ним договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є фіктивним. Дарування здійснено з метою збереження обліку потребуючих поліпшення житлових умов, а після дарування він здійснював в квартирі ремонт, там було зареєстровано місце проживання сім`ї позивача. На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 01 серпня 2019 року, зареєстрований в реєстрі за №3-938 та посвідчений Другою Дніпровською державною нотаріальною конторою, де дарувальником є ОСОБА_5 , а обдарованою є ОСОБА_2 ; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_1 та поділити спільне майно подружжя шляхом: визнання права власності на 1/2 вказаної квартири за ОСОБА_1 , на інші 1/2 частину за ОСОБА_3 .

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа державний нотаріус Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. про визнання договору дарування недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення суду від 12 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин у справі, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, заочне рішення суду від 12 травня 2022 року залишити без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованість.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, з 15 жовтня 2010 року ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку одноособово (т.1 а.с.50).

09 вересня 2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено шлюб (т.1 а.с.17).

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 мають неповнолітню доньку - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.18).

З 29 вересня 2017 року ОСОБА_1 разом із дружиною ОСОБА_5 та дочкою ОСОБА_7 перебувають на квартирному обліку (т.1 а.с. 51)

02 березня 2018 року ОСОБА_1 продав ОСОБА_8 будинок АДРЕСА_2 . У договорі вказана ціна продажу 42 072 грн. Будинок належав ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 02 березня 2011 року (т.1 а.с.19, 20).

01 серпня 2019 року на підставі договору про сплату пайових внесків у ОК ЖБК Грін Парк від 23 березня 2018 року, договору про заміну сторони від 28 березня 2018 року, акту прийому-передачі квартири від 27 червня 2019 року та довідки про асоційоване членство від 15 травня 2019 року за ОСОБА_5 було зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1 (спірна квартира) (т.1 а.с.21, 22).

Відповідно до договору дарування від 01 серпня 2019 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (спірна квартира) (т.1 а.с.114).

У п.5 договору вказано, що на укладення договору надав згоду ОСОБА_1 .

У нотаріальній справі щодо посвідчення оскаржуваного договору дарування від 01 серпня 2019 року міститься заява, справжність підпису на якій посвідчена 25 липня 2019 року нотаріально та згідно якої ОСОБА_1 дає свою згоду на укладення договору дарування спірної квартири його дружиною ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 (т.1 а.с.120).

Із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 01 серпня 2019 року за номером 32638676, право власності на квартиру АДРЕСА_1 (спірна квартира) зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 01 серпня 2019 року, реєстраційний номер 3-938 (т.1 а.с.21, 22).

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих №4204 від 03 березня 2020 року у спірній квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання: ОСОБА_5 та ОСОБА_7 14 серпня 2019 року, ОСОБА_1 22 серпня 2019 року. Власник квартири ОСОБА_2 не зареєстрована у цій квартирі (т.1 а.с.23).

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 листопада 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було розірвано (т.2 а.с.60-62).

06 березня 2021 року ОСОБА_5 змінила прізвище на - ОСОБА_9 (т.2 а.с.67).

Звернувшись до суду із вказаним позовом, позивач ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 01 серпня 2019 року, зареєстрований в реєстрі за №3-938 та посвідчений Другою Дніпровською державною нотаріальною конторою, де дарувальником є ОСОБА_5 , а обдарованою є ОСОБА_2 ; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_1 та поділити спільне майно подружжя шляхом: визнання права власності на 1/2 вказаної квартири за ОСОБА_1 , на інші 1/2 частину за ОСОБА_3 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції посилався на їх недоведеність належними та допустимими доказами, однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 1 статті 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 627 ЦК України передбачено сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із статтею 202 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною п`ятою статті 203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення правочину) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

У справі встановлено, з 15 жовтня 2010 року ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку одноособово (т.1 а.с.50).

09 вересня 2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено шлюб (т.1 а.с.17).

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 мають неповнолітню доньку - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.18).

З 29 вересня 2017 року ОСОБА_1 разом із дружиною ОСОБА_5 та дочкою ОСОБА_7 перебувають на квартирному обліку (т.1 а.с. 51)

02 березня 2018 року ОСОБА_1 продав ОСОБА_8 будинок АДРЕСА_2 . У договорі вказана ціна продажу 42 072 грн. Будинок належав ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 02 березня 2011 року (т.1 а.с.19, 20).

01 серпня 2019 року на підставі договору про сплату пайових внесків у ОК ЖБК Грін Парк від 23 березня 2018 року, договору про заміну сторони від 28 березня 2018 року, акту прийому-передачі квартири від 27 червня 2019 року та довідки про асоційоване членство від 15 травня 2019 року за ОСОБА_5 було зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1 (спірна квартира) (т.1 а.с.21, 22).

Відповідно до договору дарування від 01 серпня 2019 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (спірна квартира) (т.1 а.с.114).

У п.5 договору вказано, що на укладення договору надав згоду ОСОБА_1 .

У нотаріальній справі щодо посвідчення оскаржуваного договору дарування від 01 серпня 2019 року міститься заява, справжність підпису на якій посвідчена 25 липня 2019 року нотаріально та згідно якої ОСОБА_1 дає свою згоду на укладення договору дарування спірної квартири своїй дружині ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 (т.1 а.с.120).

Із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 01 серпня 2019 року за номером 32638676, право власності на квартиру АДРЕСА_1 (спірна квартира) зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 01 серпня 2019 року, реєстраційний номер 3-938 (т.1 а.с.21, 22).

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих №4204 від 03 березня 2020 року у спірній квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання: ОСОБА_5 та ОСОБА_7 14 серпня 2019 року, ОСОБА_1 22 серпня 2019 року. Власник квартири ОСОБА_2 не зареєстрована у цій квартирі (т.1 а.с.23).

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 листопада 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було розірвано (т.2 а.с.60-62).

06 березня 2021 року ОСОБА_5 змінила прізвище на - ОСОБА_9 (т.2 а.с.67).

Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що спірна квартира є спільним майном подружжя із рівними частками кожного із подружжя, а договір дарування є фіктивним, оскільки дарування здійснено з метою збереження обліку потребуючих поліпшення житлових умов, а після укладення договору дарування він зареєструвався у квартирі та проживав, здійснював в квартирі ремонт, також у квартирі зареєструвалися після укладення договору дарування його дружина ОСОБА_5 та була зареєстрована їх неповнолітня дитина ОСОБА_7 .

Позивач надав суду накладні від 22 липня 2019 року на суму 12 372 грн., від 01 листопада 2019 року на суму 3 060 грн. 56 коп., квитанцію про сплату 265 грн. 44 коп., виписку по особовому банківському рахунку, що підтверджують проведення ним ремонту у спірній квартирі та оплату за житлово-комунальні послуги по вказаній квартирі сім`єю позивача (т.1 а.с.54-59).

Встановлено, обдарована ОСОБА_2 зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру, однак у цій квартирі власник ОСОБА_2 не проживає та не зареєстрована.

У квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_10 , відповідач ОСОБА_4 та неповнолітня дитина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На теперішній час у квартирі проживають ОСОБА_4 та неповнолітня дитина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отже, матеріалами справи підтверджується відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником ОСОБА_9 ( ОСОБА_5 ) обдаровуваному ОСОБА_2 . Підтверджується продовження проживання дарувальника ОСОБА_9 ( ОСОБА_5 ) в спірній квартирі після укладення договору дарування квартири до теперішнього часу.

Таким чином, встановивши вказані обставини у справі, враховуючи відсутність фактичної передачі квартири за оспорюваним договором обдарованому відповідачу ОСОБА_2 та продовження ОСОБА_9 ( ОСОБА_5 ) проживати у спірній квартирі після укладення договору дарування, вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним оспорюваного договору дарування квартири, згоду на укладення кого він надавав своїй дружині, оскільки квартира була придбана у період перебування їх у шлюбі, підлягають задоволенню.

Враховуючи, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана у період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , та за ОСОБА_1 і за ОСОБА_11 слід визнати право власності по 1/2 частині вказаної квартири за кожним.

За таких обставин, враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити, заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа державний нотаріус Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Олехнович Лариса Юльянівна про визнання договору дарування недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа державний нотаріус Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Олехнович Лариса Юльянівна про визнання договору дарування недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 01 серпня 2019 року, укладений між дарувальником ОСОБА_5 та обдарованою ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом другої Дніпровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю., зареєстрований в реєстрі за №3-938,

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 47,4 кв.м., житловою площею 12,1 кв.м.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 47,4 кв.м., житловою площею 12,1 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір по 2 926 грн. з кожної.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді Т.П.Красвітна

О.В.Свистунова