Справа № 344/1404/22
Провадження № 2/344/1748/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Пастернак І.А.

секретаря Дементьєвої А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Нотаріуса Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк Катерини Федорівни про визнання договору дарування 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 недійсним, та скасування запису про право власності

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що вона є дочкою ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та є його спадкоємцем. 22.05.1988 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Будучи у шлюбі, купили квартири АДРЕСА_1 . Приймаючи спадщину після смерті батька ОСОБА_5 їй, стало відомо, що ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Квартира АДРЕСА_2 , що знаходиться в будинку АДРЕСА_3 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (оскільки її придбано під час перебування сторін у шлюбі), а тому для її дарування необхідним було отримання згоди ОСОБА_4 , як другого з подружжя, якої він не надавав. Укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Договір дарування від 19 серпня 2005 року квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф. та зареєстрований в реєстрі за № 4-1534, підлягає визнанню недійсним, оскільки вказана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому для її дарування необхідним було отримання згоди ОСОБА_4 , як другого з подружжя, якої він не надавав. Просила визнати недійсним Договір дарування 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 19.08.2005 року, посвідчений нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф. та зареєстрований в реєстрі за № 4-1534, та скасувати запис про право власності №34928655 від 26.12.2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3

11.04.2022 року відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, в якій зазанчила, що заявлені позовні вимоги не визнає і вважає, що доводи наведені у позовній заяві є необтрунтованими, а вимоги незаконними та безпідставними. З витягу з реєстру права власності на нерухоме майно Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації від 17.08.2005 року вбачається, що за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровано право власності по 1/2 частки в квартирі по АДРЕСА_1 . Отже, спірна квартира належала їм на праві спільної часткової власності кожен з подружжя мав право на власний розсуд розпоряджатись своею часткою у спільній квартирі. 19.08.2005 року з відома ОСОБА_4 нею було укладено Договір дарування частини квартири ( на належну їй частку) на користь доньки ОСОБА_6 . Це рішення було прийняте ними спільно з чоловіком та він особисто був присутній під час укладення даного договору у Першій державній нотаріальній конторі. Таким чином, оскільки спірна квартира належала їм з чоловіком на праві спільної часткової власності, то при укладенні договору дарування своєї частки в квартирі згідно вимог законодавства не передбачено надання згоди іншого подружжя на розпорядження майном. Крім того, вважає, що ОСОБА_1 є неналежним позивачем для звернення до суду з даним позовом та й права, як заінтересованої особи не були і не могли бути порушені, оскільки позивачка не є одним із подружжя та не має права для оскарження договору дарування. Крім того, позивачем обрано не ефективний спосіб захисту своїх невизнаних та оспорюваних прав, що є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Просила відмовити в задоволенні позову, та стягнути з позивача на її корить судові витрати (а.с.29-31).

04.05.2022 року представник позивача подав відповідь на відзив, в якому підтримав позовні вимоги та просив задоволити в повному обсязі (а.с.34-37).

16.06.2022 року нотаріус Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк Катерина Федорівна подала заперечення щодо позовної заяви, в якій вказала, що на момент вчинення нотаріальної дії частки були визначені єдиним реєстратором до 2013 року - Івано-Франківським ОБТІ, органом який реєстрував та видавав вищевказані документи та ставитись під сумнів нею не могли. Просила відмовити у задолеленні позову (а.с.54).

Позивачка позовні вимоги підримала, просила задоволити в повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві.

Представник відповідачки проти позову заперечив, просила відмовити в задоволенні позову.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, подала клопотання про розгляд справи без її участі. В задоволенні позову просила відмовити (а.с.26).

Відповідач нотаріус Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф. в судове засідання не з`явилася, подала заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її участі, позов не визнала. (а.с.67).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Оцінивши надані і здобуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що в позові слід відмовити, виходячи з наступного.

Згідно договору купівлі - продажу квартири від 22.05.1998 року ОСОБА_7 та ОСОБА_2 купили квартиру під АДРЕСА_1 (а.с.8).

Як вбачається з реєстру прав власності на нерухоме майно від 17.08.2005 року власники квартири по АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 частка 1/2 та ОСОБА_4 частка 1/2 (а.с.32).

Відповідно до витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів ОСОБА_2 19.08.2005 року подарувала 1/2 частину квартири по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 (а.с.60).

Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 19.06.2020 року ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкоємець ОСОБА_1 (а.с.7).

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру речових прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартира по АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_8 1/6 частка, ОСОБА_2 1/6 частка, ОСОБА_1 1/6 частка та ОСОБА_3 1/2 частка (а.с.13-14).

Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 цього Кодексу правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК).

Згідно положень ч. 1 ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 361 ЦК України передбачено, що співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Згідно до ст. 363 ЦК України частка у праві спільної часткової власності переходить до набувача за договором з моменту укладення договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін. Частка у праві спільної часткової власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, переходить до набувача відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Судом встановлено, що кожному зі співвласників належало по 1/2 частки спірної квартири. Таким чином дана квартира є об`єктом спільної часткової власності.

Оскільки квартира по АДРЕСА_1 не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а належить померлому ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, згода ОСОБА_4 на розпорядження ОСОБА_2 своєю часткою у спільній частковій власності шляхом укладення договору дарування не вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні безоплатно майно у власність.

Відповідно ч. 2 ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє.

Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень ч.ч.1-5ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Відповідно до п.п.2, 5 Постанови Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Із врахуванням викладеного, проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позов про визнання договору дарування 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 недійсним задоволенню не підлягає, оскільки підстави визнання договору дарування 1/2 частки квартири від 19.08.2005 року, передбачені чинним законодавством відсутні, оскільки правочин укладено відповідно до вимог закону. Законом не передбачена згода іншого співвласника на укладання договору дарування частки у праві спільної часткової власності. Посилання позивача на порушення закону нотаріусом будь-якими доказами суду не підтверджено. Крім того, позивачем не доведено належними доказами, яке саме її право порушено укладанням спірного правочину.

Оскільки, не підлягає задоволенню вимога про визнання недійсним договору дарування, то не підлягає задоволенню і похідна від неї вимога про скасування запису про право власності.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.,203, 215, 361 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Нотаріуса Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк Катерини Федорівни про визнання договору дарування 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 недійсним, та скасування запису про право власності - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського Апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 27.10.2022 року.

Суддя Пастернак І.А.