Справа № 755/4946/21
Провадження № 2/752/2809/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 серпня 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.,

за участі секретаря судового засідання Сітайла В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання дій банку про стягнення кредитної заборгованості незаконними, -

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, який в подальшому уточнив, до відповідача, у якому просить визнати дії АТ «Альфа-Банк» щодо стягнення заборгованості за кредитним договором незаконними та такими, що не підлягають виконанню.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що в березні 2021 йому було передано повідомлення (вимога про усунення порушення) від АТ «Альфа-Банк» про стягнення боргу в сумі 338305,27 USD за кредитним договором № 032/29-095К від 04.04.2007 року, укладеного між позивачем та АКБ «Укрсоцбанк». У разі невиконання цієї вимоги банк мав намір стягнути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .

Вважає дії АТ «Альфа-Банк» незаконними з наступних підстав. Відповідно до укладеного договору банк надав кредит в сумі 180 000 доларів США зі сплатою 12,50 процентів річних для забезпечення можливості купівлі квартири. 26.05.2009 року між сторонами укладено Договір № 1 про внесення змін до Договору кредиту, відповідно до якого було досягнуто згоди встановити загальний термін кредитування 192 місяці та змінили графік погашення основного боргу, який станом на 10.12.2008 року становив 154084,00 дол. США, зі сплатою 14,00 процентів річних і кінцевим терміном повернення основної заборгованості 03.04.2023.

04.04.2007 між позичальником та Банком укладено Іпотечний договір № 02-10/1126 з метою забезпечення виконання зобов`язань вищезазначеного кредитного договору; предметом іпотеки є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Позивач зазначив, що 14 лютого 2012 року здійснив останню оплату по кредитному договору від 04.04.2007 року, оскільки більше не мав можливості виконувати зобов`язання обумовлені в Договорі.

Таким чином у АКБ «Укрсоцбанк» з березня 2012 року виникло право примусового стягнення боргу, яким він і скористався 05.04.2012, звернувшись до Дніпровського районного суду м. Києва про стягнення заборгованості за договором кредиту в розмірі 238 352,21 долари США, що станом на 26.03.2012 за курсом НБУ складало 1903347,68 грн. 30 квітня 2013 року у справі № 2604/10341/12 винесено ухвалу про залишення вказаної позовної заяви без розгляду, оскільки позивач в судові засідання не з`являвся.

Вказав на те, що перебіг позовної давності за Договором № 1 про внесення змін до Договору кредиту від 26.05.2009 починається з 03.04.2023 року. Звернення ПАТ «Укрсоцбанк» до суду слід вважати, як вимогу про повне дострокове виконання основного зобов`язання по даному кредитному договору. Отже, позовна давність щодо стягнення боргу спливла, а тому АТ «Альфа-Банк» не має право стягувати цей борг і звертати стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому подальше нарахування відсотків та штрафних санкцій є неправомірним.

Отже, дії відповідача щодо стягнення боргу у розмірі 338305,27 USD, зазначений в вимогах АТ «Альфа-Банк» і направлення йому цих вимог вважає незаконними, оскільки ставить під сумнів законність набуття всіх прав відповідачем.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 квітня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 передано на розгляд за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 2 липня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу відповіді на відзив, призначено підготовче засідання (а.с. 86).

Позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони АТ «Альфа-Банк» вчиняти будь-які дії щодо розпорядження квартирою АДРЕСА_1 до ухвалення рішення по суті.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 7 жовтня 2021 року у задоволенні заяви відмовлено (а.с. 101).

У січні 2022 року від АТ «Альфа-Банк» на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому Банк заперечує проти всіх доводів і обґрунтувань і просить у задоволенні позову відмовити.

Зазначає, що вимоги про сплату боргу за кредитним договором, направлені на адресу позивача та на адресу майнового поручителя не є незаконними. Матеріалами справи не підтверджено факту порушення прав позивача відповідачем, тому позовні вимоги про захист ще непорушеного права у майбутньому є передчасними.

Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У підготовче засідання 05.05.2022 року сторони у справі не з`явилися.

Позивач не повідомив про причини неявки, з будь-якими клопотаннями пов`язаними з підготовкою справи до судового розгляду до суду не звертався.

Ухвалою від 5 травня 2022 року підготовче провадження у справі за позовними вимогами ОСОБА_1 закрито. Справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 124).

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного.

За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Встановлено, що 4 квітня 2007 року ОСОБА_1 уклав з АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», кредитний договір №032/29-095К, згідно якого позичальник отримав кредитні кошти в сумі 180000 дол. США зі сплатою 13,50 процентів річних, для придбання нерухомого майна, яким є квартира (а.с.62-67).

У цей же день, 4 квітня 2007 року між сторонами укладено Іпотечний договір № 02-10/1126, згідно з яким іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язання за Договором кредиту № 032/29-095К нерухоме майно, що придбане іпотекодавцем за кредитні кошти, надані іпотекодержателем відповідно до умов Договору, яким обумовлено основне зобов`язання, а саме двокімнатна квартира АДРЕСА_2 (а.с. 10).

26 травня 2009 року між позивачем ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» укладено Договір № 1 про внесення змін до Договору кредиту № 032/029-095К, згідно з яким сторони дійшли згоди встановити загальний термін кредитування 192 місяці та в зв`язку з цим змінити графік погашення основного боргу, який станом на 10 грудня 2008 року становить 154084,00, зі сплатою 14 процентів річних та внести відповідні зміни до тексту Договору кредиту. Кінцевий термін повернення основної заборогованості 03.04.2023 року (а.с. 53-54).

В березні 2021 року ОСОБА_1 було отримано два аналогічні повідомлення від АТ «Альфа-Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (вимога про усунення порушення) від 16.02.2021 року № 04/02 та від 25.03.2021 року № 26291-34-б/б, в яких вимагалось усунути порушення, а саме сплатити борг за Кредитним договором, розмір якого станом на 16.02.2021 року складає 338 305,27 USD (а.с.42-43).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Згідно зі статтею 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Тлумачення статей14,16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування чергових платежів, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55,124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8,9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13.

Принцип ефективності закріплений і у діючому ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосований судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ зазначив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), N 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 686/936/19 та Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц.

Визначення відповідачем у повідомленнях про звернення стягнення на предмет іпотеки від 16.02.2021 року № 04/02 та від 25.03.2021 року № 26291-34-б/б розміру заборгованості в сумі 338 305,27 USD за кредитним договором № 032/029-095К від 4 квітня 2007 року є лише фіксацією такої заборгованості, тому оскарження лише факту визначення відповідачем розміру такої заборгованості, який не встановлює для боржників будь-яких обов`язків і є різновидом претензії, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав.

Вищевказані повідомлення із зазначенням розміру такої заборгованості можуть бути визнані як докази (із наданням їм відповідної оцінки судом під час вирішення іншого спору), зокрема щодо стягнення заборгованості чи звернення стягнення на предмет іпотеки, при вирішенні яких суд зобов`язаний дати оцінку щодо дійсності та обгрунтованості такого нарахування боргу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 жовтня 2017 року у справі № 914/1128/16.

Отже, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що обраний ОСОБА_1 спосіб захисту прав шляхом подання позову про визнання дій АТ «Альфа-Банк» по стягненню кредитної заборгованості незаконними є неефективним, оскільки сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права, а тому наявні підстави для відмови у задоволенні таких вимог позивача.

При цьому суд не робить висновки щодо обґрунтованості та доведеності позову в частині суми боргу, оскільки такі висновки мають бути зроблені у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду щодо застосування належного способу захисту.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Велика Палата Верховного Суду виклала у своїй постанові від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17.

Враховуючи наведене вище, суд відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк» про визнання дій АТ «Альфа-Банк» по стягненню кредитної заборгованості незаконними.

На підставі викладеного, ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст. 16, 321, 328, 512, 514, 1077 ЦК України, керуючись ст. ст. 4-13,19,76-81,89,206,259,263-265 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання дій банку про стягнення кредитної заборгованості незаконними.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.Г. Плахотнюк