17.10.2022 Провадження по справі № 2/940/189/22
Справа № 940/181/22

РІШЕННЯ

Іменем України

17 жовтня 2022 року Тетіївський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Студінської Д.В.

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки адвоката Порхун О.П.

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відділу освіти Тетіївської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до Тетіївського районного суду Київської області з позовом до відділу освіти Тетіївської міської ради, в якому просить: визнати незаконним та скасувати наказ начальника відділу освіти Тетіївської міської ради № 01-к від 27.01.2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити її на посаді директора комунального закладу «Тетіївський освітній центр-опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 3» Тетіївської міської ради Київської області; стягнути з відділу освіти Тетіївської міської ради на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та понесені судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що 28 січня 2022 року ОСОБА_1 ознайомлено з наказом начальника відділу освіти Тетіївської міської ради Васютинського В.В. від 27.01.2022 року № 01-к «Про звільнення ОСОБА_1 », яким розірвано контракт з ОСОБА_1 , керівником комунального закладу «Тетіївський освітній центр-опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 3» Тетіївської міської ради Київської області, укладений 05 лютого 2019 року, та звільнено ОСОБА_1 з посади директора комунального закладу «Тетіївський освітній центр-опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 3» Тетіївської міської ради Київської області з 31 січня 2022 року. Позивачка вважає цей наказ незаконним та безпідставним, зазначаючи, що жоден із вказаних пунктів контракту нею не було порушено. Разом з тим, відповідач в особі начальника відділу освіти, не повідомив ОСОБА_1 та не зазначив у наказі про звільнення, у чому саме проявлялися систематичні порушення умов контракту.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 22.02.2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 20.06.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Порхун О.П. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача відділу освіти Тетіївської міської ради Васютинський В.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Правом на подання відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк відповідач не скористався.

Положеннями ч. 8 ст. 178 ЦПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом,згідно із контрактом, укладеним між позивачкою ОСОБА_1 та управлінням освіти виконавчого комітету Тетіївської міської ради, 05.02.2019 року ОСОБА_1 призначено на посаду директора комунального закладу «Тетіївський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 3» (а. с. 13-18).

Наказом начальника відділу освіти Тетіївської міської ради від 27.01.2022 року № 01-к «Про звільнення ОСОБА_1 », розірвано контракт з ОСОБА_1 , керівником комунального закладу «Тетіївський освітній центр-опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 3» Тетіївської міської ради Київської області, укладений 05 лютого 2019 року, та звільнено ОСОБА_1 з посади директора комунального закладу «Тетіївський освітній центр-опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 3» Тетіївської міської ради Київської області з 31 січня 2022 року (а. с. 10).

З цим наказом позивачка ознайомлена 28.01.2022 року та не погодилась з п. 7 (не ознайомлена під підпис).

Зі змісту оскаржуваного наказу вбачається, що розірвано контракт з ОСОБА_1 та звільнено її з посади директора комунального закладу «Тетіївський освітній центр-опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 3» Тетіївської міської ради у зв`язку з систематичним невиконанням обов`язків, передбачених контрактом з керівником директора комунального закладу «Тетіївський освітній центр-опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 3» Тетіївської міської ради Київської області від 05 лютого 2019 року, зокрема у пунктах: 2.1.4, 2.1.6, 2.1.7, 2.1.9, 2.1.19, 2.1.21, 2.1.23, 2.1.24, 2.1.30, враховуючи пункт 5.4.1, керуючись пунктом 8 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Вказаними пунктами контракту, укладеного 05 лютого 2019 року з ОСОБА_1 , визначено обов`язки керівника:

-забезпечує складання тарифікаційного списку, дотримуючись найменування посад, передбачених Типовими штатними нормативами, та подає їх, після погодження з профспілковим комітетом, на затвердження роботодавцю (п. 2.1.4);

-планує, координує і контролює роботу педагогічних та інших працівників закладу освіти (п. 2.1.6);

-бере участь у відборі кадрів та розподіл обов`язків між працівниками закладу освіти (п. 2.1.7);

-затверджує розклад занять учнів, графіки роботи і педагогічне навантаження працівників закладу освіти, графіки відпусток (п. 2.1.9);

-забезпечує раціональне використання бюджетних коштів, а також коштів, які надходять з інших джерел; здійснює звітування про використання бюджетних коштів та виконану роботу за рік на загальних зборах педагогічного колективу, батьківських комітетів, рад, а також оприлюднення на веб-сайті закладу освіти (п. 2.1.19);

-забезпечує ефективне використання і збереження закріпленого за закладом освіти майна, організовує діловодство, вчасно подає статистичну звітність (п. 2.1.21);

-забезпечує безпечну експлуатацію інженерно-технічних комунікацій, обладнання і вживає заходів з приведення їх у відповідність з діючими стандартами, правилами і нормами з охорони праці; своєчасно організовує огляди і ремонти приміщень закладу освіти (п. 2.1.23);

-затверджує посадові інструкції для працівників закладу освіти (п. 2.1.24);

-забезпечує виконання чинних нормативно-правових актів з охорони праці, вимог органів державного нагляду (контролю) (п. 2.1.30).

Відповідно до п. 5.4.1 контракту за невиконання керівником обов`язків, передбачених чим контрактом, можливе дострокове припинення контракту.

Підставою для видання оскаржуваного наказу слугувало:

1) рішення Тетіївського районного суду Київської області від 23 липня 2020 року у справі № 2/940/107/20;

2) рішення Київського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 року у справі № 320/2704/20;

3) довідка про перевірку достовірності інформації щодо формування мережі класів, поданої керівниками закладів загальної середньої освіти до відділу освіти (розпорядження Тетіївського міського голови від 13.09.2021 року № 79);

4) протокол № 4 від 30.12.2021 року засідання комісії з проведення службового розслідування щодо дій директора комунального закладу «Тетіївський освітній центр-опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 3» Тетіївської міської ради;

5) висновок комісії з службового розслідування з питань організації і забезпечення пожежної безпеки у КЗ «Тетіївський освітній центр-опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 3» від 08.12.2021 року;

6) звернення депутата Тетіївської міської ради від 24.01.2022 року № 17;

7) акт комісії по перевірці вказаних фактів у зверненні депутата Тетіївської міської ради від 26.01.2022 року.

Не погоджуючись з винесеним відповідачем наказом від 27.01.2022 року № 01-к «Про звільнення ОСОБА_1 », позивачка звернулася за захистом своїх прав з позовом до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю. Держава створює умови для повного здійснення громадян права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист їх трудових прав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 3 КЗпП України визначено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.

Статтею 2 КЗпП України визначено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Підставами припинення трудового договору є, зокрема, підстави, передбачені контрактом (пункт 8 частини першої статті 36 КЗпП України).

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 статті 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 29.05.2019 року у справі № 452/970/17, звільнення працівника на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України з формулюванням причини - невиконання чи неналежне виконання обов`язків, передбачених контрактом, - не може вважатися законним без визначення конкретних умов контракту, які не виконував чи неналежним чином виконував працівник, і без встановлення на підставі належних і допустимих доказів допущених ним конкретних порушень.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У трудових спорах презумпція вини лежить на роботодавцеві, тому законність звільнення у цій категорії справ повинен довести роботодавець.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Частинами 1 та 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом досліджені, зокрема надані представником відповідача документи, які зазначені в оскаржуваному наказі, як підстава звільнення позивачки.

Так, суд критично оцінює посилання у наказі на протокол засідання комісії з проведення службового розслідування щодо дій директора комунального закладу «Тетіївський освітній центр-опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 3» Тетіївської міської ради від 30.12.2021 року № 4 (а. с. 98-99), в якому зазначено, що директором комунального закладу «Тетіївський освітній центр-опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 3» Тетіївської міської ради Київської області ОСОБА_1 не виконуються обов`язки, які визначені пунктами 2.1.6, 2.1.7, 2.1.9, 2.1.21, 2.1.23, 2.1.24, 2.1.30 контракту, оскільки виявлені порушення не були доведені позивачці, будь-які пояснення щодо цих порушень від неї не відбиралися та не пропонувалося їх надати.

Ці обставини у ході судового розгляду справи представником відповідача не були спростовані.

Разом з тим, суд ставить під сумнів висновок комісії з службового розслідування з питань організації і забезпечення пожежної безпеки у КЗ «Тетіївський освітній центр-опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 3», як додаток до протоколу № 3 засідання комісії від 08.12.2021 року (а. с. 100-107), оскільки самого протоколу № 3 засідання комісії від 08.12.2021 року представник відповідача суду не надав.

Оцінюючи Акт про результати перевірки додержання вимог законодавства щодо розстановки педагогічних працівників та проведення тарифікації у комунальному закладі «Тетіївський освітній центр-опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 3» Тетіївської міської ради від 26.01.2022 року (а. с. 110), суд зазначає, що за викладеними у цьому Акті фактами відсутні докази проведення службового розслідування, виявлені порушення не були доведені позивачці, про що ОСОБА_1 зазначила у наказі про її звільнення. Відтак, цей Акт не може братися до уваги як доказ на підтвердження факту порушення позивачкою умов контракту.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 23 липня 2020 року у справі № 2/940/107/20 та рішення Київського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 року у справі № 320/2704/20, на підставі яких суд може перевірити доводи відповідача щодо наявності факту порушення позивачкою умов контракту, представником відповідача не було надано суду.

Інші документи, надані представником відповідача на обґрунтування підстав для звільнення ОСОБА_1 , не містять посилання на конкретні пункти контракту, які були порушені позивачкою.

Відтак, з огляду на зібрані та досліджені у справі докази, неможливо встановити факту порушення позивачкою конкретних умов контракту.

Більш того, із зазначеного вбачається, що підставою для звільнення ОСОБА_1 з посади директора комунального закладу «Тетіївський освітній центр-опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 3» Тетіївської міської ради Київської області є невиконання загальних пунктів контракту, які регулюють широке коло обов`язків керівника комунального закладу.

При цьому представником відповідача не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження наявності у діях позивачки конкретних порушень положень вищевказаних пунктів контракту.

Таким чином, відповідачем не підтверджено, а в матеріалах справи відсутні докази, які могли б підтвердити наявність конкретних порушень позивачкою пунктів 2.1.6, 2.1.7, 2.1.9, 2.1.21, 2.1.23, 2.1.24, 2.1.30 контракту.

Водночас, у оскаржуваному наказі зазначено систематичне невиконання позивачкою обов`язків, передбачених контрактом.

Систематичним невиконанням обов`язків вважається таке, що вчинене працівником, який раніше допускав порушення покладених на нього обов`язків і притягувався за це до дисциплінарної відповідальності, проте застосовані заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не дали позитивних наслідків, і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

У справах, в яких оспорюється незаконне притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення, саме роботодавець повинен довести, що застосування таких заходів дисциплінарного стягнення відбулося без порушення законодавства про працю, зокрема довести факт вчинення працівником нового порушення трудових обов`язків, якими він обґрунтовував наказ (розпорядження) про звільнення.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.09 2020 року в справі № 9901/743/18.

Однак, належних та допустимих доказів на підтвердження систематичного невиконання ОСОБА_1 обов`язків, передбачених контрактом, та застосування до неї дисциплінарних стягнень, представник відповідача суду не надав.

До того ж, позивачка посилалась на те, що рішення відповідача про її звільнення не пов`язано з підставами, які перелічені в наказі, а винесено раптово, оскільки 24.01.2022 року їй було вручено повідомлення № 25 про зміну назви посади та оновлений професійний стандарт керівника (директора) закладу загальної середньої освіти, у якому зазначено, що 23.03.2022 року буде змінено назву посади та упроваджено оновлений професійний стандарт до неї, затверджено посадову інструкцію в новій редакції, що тягне за собою укладення додаткової угоди до строкового трудового договору (контракту). У цьому повідомленні начальник відділу освіти Тетіївської міської ради також просив визначитися протягом двох місяців щодо згоди чи незгоди продовжувати роботу на посаді директора закладу загальної середньої освіти в умовах оновленого професійного стандарту не пізніше 22 березня 2022 року (а. с. 19). Отже, станом на 24.01.2022 року, її звільнення з посади не передбачалося.

Ця зазначена позивачкою обставина представником відповідача не була спростована.

Водночас, суд бере до уваги твердження позивачки про те, що у період з 03.06.2020 року по 18.01.2022 року перевірки, ревізії та контроль з виконанням їх рекомендацій КЗ «Тетіївський ОЦ-ОЗЗСО І-ІІІ ступенів № 3» не проводилися, про що свідчить Акт про фіксування реєстрації останнього запису в журналі «Обліку перевірок, ревізій та контролю з виконанням їх рекомендацій КЗ «Тетіївський ОЦ-ОЗЗСО І-ІІІ ступенів № 3», складений 18.01.2022 року (а. с. 11).

Доказів на спростування зазначених тверджень позивачки представником відповідача не надано.

За таких обставин, оцінюючі зібрані у справі докази та надаючи їм належну оцінку, суд дійшов висновку, що позивачку ОСОБА_1 звільнено з посади за відсутності законних підстав, що вказує на обґрунтованість позовних вимог позивачки.

Згідно із ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості та забезпечує ефективне поновлення в правах.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату, а ухвалення рішень, які безпосередньо не призводять до змін в обсязі прав, та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає змісту цього поняття.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 Кодексу законів про працю України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 29.05.2019 року у справі № 452/970/17, способи захисту трудових прав наведені, зокрема у статтях 235 і 237-1 КЗпП України. Так, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина перша статті 235 КЗпП України). Цей спосіб захисту порушених прав працівника застосовується незалежно від підстави припинення з ним трудового договору у випадку незаконного звільнення працівника чи його незаконного переведення на іншу роботу.

Таким чином, в межах спірних правовідносин відповідно до статті 235 КЗпП України ефективним способом захисту порушеного права позивачки є визнання незаконним та скасування наказу начальника відділу освіти Тетіївської міської ради № 01-к від 27.01.2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлення ОСОБА_1 на посаді, з якої її було звільнено.

Водночас, відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі по тексту - Порядок).

Згідно із п. 1 Порядку, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується, зокрема у випадках вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачку ОСОБА_1 звільнено з посади 31 січня 2022 року.

Із копії довідки, виданої 14.02.2022 року № 31 відділом освіти Тетіївської міської ради, нарахована заробітна плата становила за листопад 2021 року 18582,94 грн., за грудень 2021 року 20119,30 грн. Кількість робочих днів у листопаді та грудні 2021 року 44 дні. Відтак, середньоденна заробітна плата становила 879, 60 грн. (18582,94+20119,30 = 38702,24:44).

Відтак, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.01.2022 року по 17.10.2022 року (по день ухвалення рішення в справі) становить 162726,00 грн. (879,60 грн. х 185 робочих днів).

Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшується на суму податків і зборів.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №359/10023/16-ц.

Відповідно до п. 2, 4 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Відтак, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відтак, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 1984 грн. 80 коп.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. ( п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як встановлено судом, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивачки адвокатом Порхун О.П. надано суду копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги, копію договору про надання правової допомоги, укладеного 31.01.2022 року між ОСОБА_1 та адвокатом Порхун О.П., згідно з п. 3.1 якого розмір винагороди за послуги адвоката встановлений у фіксованій сумі в розмірі 10000,00 грн., та акт наданих робіт до договору про надання правової допомоги від 17.10.2022 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Разом з тим, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач не звертався до суду з клопотанням про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Відтак, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000 грн. 00 коп.

З огляду на вищенаведені норми права, розглянувши справу в межах заявлених вимог, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 19, 43, 55 Конституції України, статтями 2, 3, 21, 36, 235 Кодексу законів про працю України, статтями 10, 12, 76- 81, 89, 131, 133, 137, 141, 142, 264-268, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до відділу освіти Тетіївської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ начальника відділу освіти Тетіївської міської ради № 01-к від 27 січня 2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді директора комунального закладу «Тетіївський освітній центр - опорний заклад загальної середньої освіти I-III ступенів № 3» Тетіївської міської ради Київської області.

Стягнути з відділу освіти Тетіївської міської ради, адреса: вул. Цвіткова, буд. 11, м.Тетіїв, Київська область, , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ,середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 162726 (сто шістдесят дві тисячі сімсот двадцять шість) гривень 00 копійок з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів.

Стягнути з відділу освіти Тетіївської міської ради, адреса: вул. Цвіткова, буд. 11, м.Тетіїв, Київська область, , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ,понесені судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з відділу освіти Тетіївської міської ради, адреса: вул. Цвіткова, буд. 11, м.Тетіїв, Київська область, , на користь держави судовий збір в розмірі 1984 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири) гривні 80 копійок на рахунок UA0026001, отримувач коштів: ГУК у м. Києві /м. Київ/22030106, код за , банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), МФО 899998.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середньогозаробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення: 25 жовтня 2022 року.

Суддя С.В.МАНДЗЮК