УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 595/1418/21

провадження № 61-9549ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - керівник Бучацької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Бучацька міська рада,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 26 серпня 2022 року у справі за позовом керівника Бучацької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Бучацької міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними договорів купівлі-продажу землі, скасування державної реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року керівник Бучацької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Бучацької міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними договорів купівлі-продажу землі, скасування державної реєстрації права власності.

Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 15 червня 2022 року клопотання ОСОБА_1 задоволено.

Позов керівника Бучацької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області залишено без розгляду.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, керівник Бучацької окружної прокуратури звернувся до суду з апеляційною скаргою.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 26 серпня 2022 року апеляційну скаргу керівника Бучацької окружної прокуратури задоволено, ухвалу Бучацького районного суду Тернопільської області від 15 червня 2022 року скасовано, справу передано для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Не погоджуючись з постановою Тернопільського апеляційного суду

від 26 серпня 2022 року, ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення і залишити в силі ухвалу Бучацького районного суду Тернопільської області від 15 червня 2022 року.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене

у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Підставою касаційного оскарження постанови Тернопільського апеляційного суду від 26 серпня 2022 року заявник вказує порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зазначаючи, що наявні правові підстави для залишення позову керівника Бучацької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області без розгляду.

Заявник вказує, що прокурор не обґрунтував наявності визначених законодавством підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, зокрема не довів, що компетентний орган, який прокурор зазначив як позивача, не здійснює своїх повноважень щодо захисту інтересів держави. ОСОБА_1 стверджує, що прокурор не надав компетентному органу розумного строку для вжиття ним заходів після того, як цьому органу стало відомо про можливе порушення інтересів держави.

Також підставою касаційного оскарження постанови Тернопільського апеляційного суду від 26 серпня 2022 року заявник вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, від 1 червня 2021 року у справі № 925/929/19.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Постановляючи ухвалу, Бучацький районний суд Тернопільської області виходив з того, що прокурор не обґрунтував наявність правових підстав для представництва та не набув процесуального статусу органу, якому Законом України «Про прокуратуру» надано право захищати права, свободи та інтереси визначеного прокурором позивача (спеціальної процесуальної правоздатності), тому наявні правові підстави для залишення позову без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції Тернопільський апеляційний суд вказав, що наявність підстав для представництва прокурором належним чином обґрунтована, оскільки Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області жодних заходів з метою поновлення порушених інтересів держави не вчинено, тому наявні підстави для представництва його інтересів у суді.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що прокурор, звертаючись до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», фактично надав компетентному органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави.

Також, приймаючи постанову, апеляційний суд урахував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18.

Судом апеляційної інстанції за матеріалами справи установлено, що

у вересні 2021 року керівник Бучацької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Бучацької міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними договорів купівлі-продажу землі, скасування державної реєстрації права власності.

В обґрунтування позову зазначив, що рішенням Бучацької міської ради № 713 від 9 лютого 2017 року надано дозвіл ОСОБА_1 на викуп земельної ділянки площею 0,1104 га, кадастровий номер :02:003:1380, яка надана для обслуговування власного приміщення на АДРЕСА_1 .

Рішенням Бучацької міської ради № 768 від 29 березня 2017 року затверджено звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки на АДРЕСА_1 та вирішено продати ОСОБА_1 за 126 070 грн земельну ділянку площею 1 104,00 кв.м кадастровий номер :02:003:1380 для обслуговування власного не житлового приміщення із земель не сільськогосподарського призначення на АДРЕСА_1 .

На виконання рішення 28 квітня 2017 року Бучацькою міською радою та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :02:003:1380, цільове призначення - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розташована

на АДРЕСА_1

площею 0,1104 га. Договір посвідчений державним нотаріусом Бучацької державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі 28 квітня 2017 року за № 547.

Приміщення на АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, тому ОСОБА_1 не мав права купувати земельну ділянку без проведення земельних торгів.

На АДРЕСА_1 знаходиться об`єкт нерухомості, а саме нежитлова будівлю загальною площею 7,4 кв.м. Право власності ОСОБА_1 на вказану нежитлову будівлю набув на підставі договору дарування, укладеного 25 листопада 2016 року зі своєю матір`ю ОСОБА_2 . Державному реєстратору ОСОБА_2 , крім заяви, подала наступні документи, які й стали підставою реєстрації права власності: договір купівлі-продажу дитячого майданчика «Зірочка»; технічний паспорт; витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку; договір оренди землі; паспорт, картку платника податків та квитанції за оплату послуг.

Проте нежитлова будівля на АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 не є будівлею, що зазначена в договорі купівлі-продажу дитячого майданчика «Зірочка»

від 16 жовтня 2003 року, оскільки остання знесена в ході будівництва кафе. Оскільки будівля на АДРЕСА_1 збудована без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи та належно затвердженого проекту, з метою видати вищевказану будівлю за споруду, зазначену у договорі купівлі-продажу дитячого майданчика «Зірочка» від 16 жовтня 2003 року, щоб отримати право оренди, а пізніше право викупу земельної ділянки, на якій вона знаходиться, у позаконкурентний спосіб - без проведення земельних торгів, оспорювана будівля є самочинним будівництвом.

За таких обставин позивач вважав, що ОСОБА_2 не набула права власності на будівлю у порядку встановленому законодавством, тому відповідно, вона не мала права ним розпоряджатися, а отже, незаконним є і набуття права власності ОСОБА_1 на будівлю на АДРЕСА_1 .

На даний час вказаний об`єкт нерухомого майна, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер 212) належить ОСОБА_3 , яка набула право власності на майно на підставі договору купівлі-продажу від 21 травня 2021 року, укладеного з ОСОБА_1 .

Враховуючи відсутність законних підстав для здійснення будівництва на земельній ділянці територіальної громади, надання недостовірної інформації при реєстрації будівлі, ОСОБА_1 не може вважатися особою, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна на АДРЕСА_1 та не може претендувати на отримання земельної ділянки поза конкурсом.

Кадастровий план земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:1380, наявний в технічній документації, не відповідає вимогам складу технічної документації із землеустрою, зокрема, в ньому не відображено координати поворотних точок земельної ділянки, що унеможливлює визначення точного місцезнаходження земельної ділянки в просторі. Аналогічно відсутні дані і в Поземельній книзі на земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:1380, відсутнє приміщення на плані в Книзі. Крім того, на кадастровому плані земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:1380 на момент виготовлення технічної документації із землеустрою, тобто на початок 2012 року, відсутні будь-які об`єкти нерухомого майна.

За таких обставин позивач вважав, що Бучацькою міською радою безпідставно продано ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 21210100:02:003:1380 для обслуговування власного не житлового приміщення із земель не сільськогосподарського призначення на АДРЕСА_1 , оскільки вищевказане приміщення є самочинним будівництвом, збудованим без будь-яких дозволів та проєктної документації.

У подальшому ОСОБА_1 проведено розподіл незаконно отриманої земельної ділянки і частину земельної ділянки, яка в ході розподілу отримала кадастровий номер 020030646, продано разом з оспорюваним нежитловим приміщенням площею 7 кв.м ОСОБА_3 , а частина земельної ділянки, яка в ході розподілу отримала кадастровий номер 20030647, залишилась у власності ОСОБА_1 .

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що 6 вересня 2021 року керівник Бучацької окружної прокуратури звернувся до начальника Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області Кузя І. І. з листом № 2357ВИХ-21, в якому просив провести перевірку законності набуття права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:1380, права викупу даної земельної ділянки без проведення земельних торгів ОСОБА_1 , подальшого поділу даної земельної ділянки на земельні ділянки з кадастровими номерами :026003:0646 та :02:003:0647. Про проведення перевірки просив повідомити до 9 вересня 2021 року.

З листа № 10-19-0.188-708/90-21 від 8 вересня 2021 року апеляційний суд встановив, що начальник Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області надав інформацію Бучацькій окружній прокуратурі про те, що Головному управлінню не надано повноважень щодо звернення до суду з позовом про усунення порушень, допущених при приватизації земельної ділянки.

9 вересня 2021 року керівник Бучацької окружної прокуратури повідомив начальника Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області Кузя І. І. про представництво інтересів держави в суді, оскільки Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області самостійно не ініційовано питання про пред`явлення позовної заяви.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга

статті 19 Конституції України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

Пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що на прокуратуру покладається функція представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12

розділу III ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення Європейського суду з прав людини

від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії»).

Законом України від 2 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший-третій частини четвертої

статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України, зокрема у частині четвертій статті 56 цього Кодексу визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Системне тлумачення частин четвертої, п`ятої статті 56 ЦПК України та

статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19).

Виходячи зі змісту наведених норм права, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Суд зобов`язаний дослідити чи знав відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Таким чином у кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд - перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вказав на дотримання прокурором визначеної частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» попередньої процедури щодо обов`язку попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень.

Вивчивши матеріали справи, урахувавши правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду, суд апеляційної інстанції надав належну оцінку тій обставині, що звернення до відповідного компетентного органу мало місце до подачі позову, як того вимагає закон, і дійшов правильного висновку про помилковість застосування судом першої інстанції пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України.

Вказаним спростовуються доводи касаційної скарги про наявність правових підстав для залишення позову керівника Бучацької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області без розгляду.

Доводи касаційної скарги про те, що направлення повідомлення прокурором не свідчить про дотримання ним вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», відхиляються касаційним судом з огляду на наступне.

Звернувшись до відповідного компетентного органу в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надав йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом подачі позову в установленому законом порядку.

Проте, у свою чергу, Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області жодних дій для відновлення порушеного права не вчинило, та надало прокурору відповідь про неможливість подачі позовної заяви.

Твердження заявника про незастосування судом апеляційної інстанції правового висновку Великої Палати Верховного Суду також відхиляються касаційним судом, оскільки, приймаючи оскаржувану постанову, апеляційний суд урахував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18.

Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 1 червня 2021 року у справі № 925/929/19, відхиляються касаційним судом оскільки правовідносини у вказаній справах не є подібними з правовідносинами у справі № 595/1418/21.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 1 червня 2021 року у справі № 925/929/19, зокрема, зроблено висновок про те, що органи Держгеокадастру можуть звертатись до суду, якщо це необхідно для здійсненні їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі з позовами щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду не погодиласяся з доводами касаційної скарги про те, що органи Держгеокадастру не наділені правом звернення до суду з відповідними позовними вимогами. Як установлено судом апеляційної інстанції, прокурор у 2018 році звертався до відділу у Жашківському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області щодо проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства, однак вказаний орган не вчинив жодних дій щодо звернення до суду, тому прокурор правомірно подав позов до суду, проте позивачем мав зазначити відповідний орган Держгеокадастру.

При цьому у справі № 595/1418/21 керівник Бучацької окружної прокуратури звернувся до суду в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, тобто зазначив позивачем відповідний орган Держгеокадастру.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 26 серпня 2022 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, прийнятою з додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 26 серпня 2022 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 26 серпня 2022 року у справі за позовом керівника Бучацької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Бучацької міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними договорів

купівлі-продажу землі, скасування державної реєстрації права власності.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук