Дата документу 27.09.2022
Справа № 334/2486/21
Провадження № 2/334/297/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2022 року Ленінський районний суд міста Запоріжжя у складі:

Головуючого судді Коломаренко К.А.
при секретарі Фарзаєвій К.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Запоріжжі в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ АВЕРС УКРАЇНА»

до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бугрім Олена Віталіївна, ОСОБА_3

про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності,

за участі: представника позивача адвоката Кравченко О.В. (діє на підставі Ордеру серії АР №1042793 від 06.04.2021); представника відповідача адвоката Слєсарь О.В. (діє на підставі Ордеру серії АР №1045353 від 18.05.2021); представника третьої особи адвоката Аворник Л.В. (діє на підставі Ордеру серії АР №1052502 від 14.07.2021)

встановив:

09 квітня 2021 року до суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ АВЕРС УКРАЇНА», за підписом представника адвоката Кравченко Ольги Василівни до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бугрім Олена Віталіївна, в якій позивач просить визнати недійсним договір дарування 11/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою надвірних будівель та господарчих споруд, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений Бугрім О.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 06 липня 2018 року за р. № 1970; скасувати рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу, Бугрім О.В. від 06.07.2018, індексний номер 41942852 про державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ; стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Аверс Україна» судовий збір у сумі 5 675,00 гривень та витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позову зазначає, що 26 квітня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Аверс Україна» і фізична особа-підприємець ОСОБА_1 уклали договір перевезення вантажу № 260418, відповідно до якого ФОП ОСОБА_1 (перевізник) зобов`язується доставити ввірений йому товариством (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується оплатити за перевезення вантажу встановлену договором плату. 08 червня 2018 року, відповідно до прийнятої заявки на транспортне замовлення, ФОП ОСОБА_1 підтвердив згоду на надання послуг перевезення вантажу із прибуттям на завантаження 11 червня 2018 року о 09 год. 30 хв. і датою прибуття на розвантаження до 12 год. 00 хв. 12 червня 2018 року за маршрутом місто Запоріжжя - смт. Гостомель Київської області. 11 червня 2018 року товариство надало, а водій перевізника прийняв для перевезення вантаж (суміш сушених фруктів) на загальну суму 822 884,94 гривень. Того ж дня, близько 17 години, в автомобілі під час перевезення вантажу сталася пожежа, під час якої вказаний вище вантаж було знищено. У результаті пожежі товариству завдані збитки на загальну суму 822 884,94 гривень. 14 червня 2018 року товариство направило на адресу ФОП ОСОБА_1 претензію № 1 щодо відшкодування вартості прийнятого до перевезення, однак втраченого під час транспортування вантажу на вказану вище суму, а також вимогу про збереження вантажу або його частини, якщо вантаж повністю або частково був врятований під час пожежі. Направлені претензія та вимога відповідачу ОСОБА_1 не вручені через його відмову отримати поштові відправлення. 05 липня 2018 року товариство звернулося до Господарського суду Запорізької області із позовом до ФОП ОСОБА_1 про стягнення 822 884,94 гривень. 09 грудня 2019 року Господарський суд Запорізької області ухвалив рішення у справі № 908/1290/18, відповідно до якого позов задовольнив; стягнув з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Аверс Україна» 822 884,94 гривень - вартості втраченого товару відповідно до договору перевезення вантажу № 2604189 від 26.04.2018; 39 700,00 грн. - витрат на професійну правничу допомогу; 42 495,15 гривень - витрат на проведення судових експертиз та експериментальних досліджень та 12 343,28 гривень судового збору. 20 грудня 2019 року Господарський суд Запорізької області ухвалив додаткове рішення у цій справі, згідно з яким стягнув з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Аверс Україна» 1 500,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 1 921,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги. 22 липня 2020 року Центральний апеляційний господарський суд за результатами апеляційного перегляду зазначеної справи прийняв постанову, відповідно до якої апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 09.12.2019 та додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 20.12.2019 у справі № 908/1290/18 - без змін. За змістом приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду Запорізької області від 09.12.2019 набрало законної сили 22.07.2020. 29 липня 2020 року Центральний апеляційний господарський суд прийняв додаткову постанову, згідно з якою стягнув з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Аверс Україна» 17 000,00 грн. судових витрат на професійну правничу (правову) допомогу, у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції. 15 вересня 2020 року Верховний Суд постановив ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження за скаргою ФОП ОСОБА_1 на вказані вище судові рішення у зв`язку з тим, що ціна позову не перевищує п`ятисот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Задля звернення зазначених рішень до примусового виконання, Господарський суд Запорізької області видав три накази від 06.08.2020 про стягнення з ФОП ОСОБА_1 грошових коштів на підставі рішення Господарського суду Запорізької області від 09.12.2019, додаткового рішення Господарського суду Запорізької області від 20.12.2019 та додаткової постанови Центрального апеляційного господарського суду від 29.07.2020. На підставі зазначених наказів приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Хохлов К.К. відкрив виконавчі провадження ВП № 62939794, ВП № 62939996, ВП № 62939837, які станом на сьогодні продовжують перебувати на примусовому виконанні. Станом на день подання позову до господарського суду відповідачу ОСОБА_1 на праві власності належали 11/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 . Відомості щодо реєстрації за ним будь-якого іншого нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відсутні. У березні 2021 року позивач дізнався, що 06 липня 2018 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 11/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою надвірних будівель та господарчих споруд. Зазначений договір посвідчений Бугрім О.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 06.07.2018 за р. № 1970. Вважає, що договір дарування порушує права позивача з огляду на таке. Одразу після знищення вантажу товариство намагалося врегулювати спір у позасудовому порядку. Так, 11 червня 2018 року, в день пожежі представник позивача зустрівся із ОСОБА_1 безпосередньо на місці аварії, у місті Кобеляки Полтавської області з метою врегулювання спору. Ще одна зустріч за участю сторін та їх адвокатів відбулася 14 червня 2018 року, що вказує на прагнення позивача вирішити конфлікт мирним шляхом та свідчить про обізнаність відповідача щодо необхідності відшкодування вартості прийнятого до перевезення, але втраченого під час транспортування, вантажу. Також, 14 червня 2018 року позивач направив на адресу ОСОБА_1 претензію, у якій пропонував добровільно відшкодувати вартість прийнятого до перевезення, але втраченого під час транспортування, вантажу. Відповідне поштове відправлення «Укрпошта Експрес» з кур`єрською доставкою № 225 надійшло до відділення поштового зв`язку (далі - ВПЗ) відповідача ОСОБА_1 (69114) 15 червня 2018 року. У день надходження вказаного поштового відправлення листоноша зв`язалась з адресатом (ФОП ОСОБА_1 ) телефоном, з метою уточнення часу доставки відправлення. Утім, ФОП ОСОБА_1 від кур`єрської доставки відмовився, з мотивів нестачі часу, а також наголосив, що звернеться до відділення самостійно. Оскільки до 19 червня 2018 року (вівторок) ОСОБА_1 не одержав відправлення, йому виписали повідомлення про надходження поштового відправлення. Крім того, для з`ясування причин неотримання відправлення, зателефонувала заступниця начальника ВПЗ 114 ОСОБА_4 . У телефонній розмові ФОП ОСОБА_1 повідомив, що наразі він перебуває у місті Києві і до Запоріжжя повернеться не раніше наступного тижня. Проте, до 29 червня 2018 року відповідач за отриманням поштового відправлення до ВПЗ так і не звернувся, тому воно було повернуто за зворотною адресою за відміткою про «закінчення встановленого терміну зберігання». Окрім того, 21 червня 2018 року на електронну адресу позивача надійшов лист від адвоката Желтобрюхова Володимира, який представляє інтереси ФОП ОСОБА_1 . У цьому листі адвокат повідомляє про погодження зустрічі із представниками позивача на 22 червня 2018 року о 13 год 00 хв, а також висловлює прагнення якнайскорішого врегулювання наявних суперечок. Ця зустріч відбулася в раніше обумовлений час, проте спір врегульовано не було. Твердження ОСОБА_1 щодо відсутності його у місті Запоріжжі протягом тижня не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки 22 червня 2018 року (у п`ятницю) він разом зі своїм адвокатом зустрівся з представником товариства для проведення переговорів стосовно відшкодування вартості втраченого вантажу. Наведене свідчить про умисне ухилення відповідача ОСОБА_1 від отримання претензії від 14.06.2018. Така поведінка відповідача свідчить про те, що він безсумнівно розумів необхідність відшкодування вартості втраченого вантажу у повному обсязі. Однак, усі спроби позивача домовитися про добровільну сплату грошових коштів виявилися безрезультатними, що змусило товариство звернутися до господарського суду. Усвідомлюючи неминучість стягнення з нього чималої суми вартості вантажу, ФОП ОСОБА_1 наступного дня після подання товариством позовної заяви, подарував належну йому частку спірного будинку своїй, на той час неповнолітній, дочці, ОСОБА_2 . Зазначений договір є фраудаторним, позаяк укладений з метою приховати майно від звернення стягнення, що з урахуванням відсутності у ОСОБА_1 іншого нерухомого майна унеможливлює виконання у майбутньому рішення суду. Недобросовісні дії відповідачів призвели до істотного ускладнення у виконанні судових рішень про стягнення коштів, оскільки майно за фраудаторним договором вибуло з власності боржника. Наведене свідчить про порушення прав позивача, що змушує його звернутися до суду із цим позовом. Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду, реалізувати рішення суду про визнання правочинів недійсними, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо. Право власності на частку спірного будинку зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу, Бугрім О.В. від 06.07.2018, індексний номер 41942852, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.04.2021, № 251393484. На підставі викладеного просить позов задовольнити.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20.04.2021 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження з викликом сторін; призначено підготовче засідання; витребувано у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Бугрім Олени Віталіївни примірник договору дарування частки житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений 06 липня 2018 року за р. №1970, та копії документів, на підставі яких він посвідчувався; витребувано у Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради примірник рішення про державну реєстрацію права власності на частку житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

24.05.2021 року від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В. надійшла заява про розгляд справи без її участі та документи на виконання вимог ухвали суду від 20.04.2021 року.

26.05.2021 року від Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради на виконання вимог ухвали суду від 20.04.2021 року надійшли витребувані документи.

07.06.2021 року від відповідача ОСОБА_1 через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову, з огляду на наступне. Оспорюваний договір дарування був спрямований на настання реальних правових наслідків і не мав на меті уникнення відповідальності перед позивачем зі сплати боргу шляхом звернення стягнення на майно. 11/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 були придбані ним 16 листопада 2007 року під час шлюбу між ним та його дружиною ОСОБА_3 . Отже, 11/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, і частки подружжя є рівними. ОСОБА_3 не має жодного відношення до правовідносин, які склалися між відповідачем та Позивачем, а за оспорюваним договором дарування було відчужено також і її частку в праві власності. Ця обставина виключає «фраудаторність» договору дарування. Причиною дарування частини будинку було бажання його дружини як власника половини майна і стан здоров`я відповідача ОСОБА_1 .. З 30.03.2017 року він перебуває під наглядом лікарів, оскільки в нього була виявлена низка хронічних захворювань, його стан погіршився, він став стрімко втрачати вагу. Зазначає, що на день укладання договору дарування жодних судових спорів між ним та Позивачем не було. Відповідно до рішення господарського суду Запорізької області від 09.12.2019 року (справа №908/1290/18) загальне позовне провадження було відкрите 09.07.2018 року. При цьому за дозволом на підписання договору дарування частини житла неповнолітньою ОСОБА_5 , право користування яким має малолітня ОСОБА_6 , вони з дружиною звернулись ще раніше. Рішення відповідної комісії з питань захисту прав дитини районої адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському райну було прийнято 26.06.2018 року (протокол №13/11). Вказує, що не міг заздалегідь передбачити судовий розгляд справи за позовом Позивача в господарському суді та його результати. Тим паче, що відповідно до звіту про причину виникнення пожежі ГУ ДСНС України у Полтавській області від 12.06.2018 року його вина як перевізника у виникненні пожежі не була встановлена. Все це спростовує доводи Позивача про начебто його бажання уникнути відповідальності шляхом укладання договору дарування. Не зважаючи на його сьогоднішній важкий стан здоров`я, він сплачує грошові кошти за виконавчим провадженням. Вважає, що Позивач жодним чином та доказом не довів, що Відповідачі по справі порушили його права.

07.06.2021 року через канцелярію суду від відповідача ОСОБА_1 надійшла заява про залучення до участі у справі третьої особи, а саме ОСОБА_3 (дружини відповідача), оскільки 11/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, і частки подружжя є рівними. За оспорюваним договором дарування було відчужено також і частку, належну ОСОБА_3 , а отже позовні вимоги безпосередньо стосуються і її прав і обов`язків, а рішення по справі може вплинути на її права і обов`язки.

09.06.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від ОСОБА_2 , вважає, що вимоги Позивача є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. 11/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 були їй подаровані батьком і матір`ю. Зазначена нерухомість була придбана ними у шлюбі і була спільною сумісною власністю подружжя. Договір дарування був укладений відповідно до норм чинного законодавства. ОСОБА_2 отримала ключі та документи на майно (п. 10 договору). В подальшому нею була приватизована земельна ділянка за адресою розташування будинку. Вона з молодшою сестрою мешкають у цьому будинку. Отже, оспорюваний договір дарування був спрямований на настання реальних правових наслідків і не мав на меті уникнення відповідальності її батька перед позивачем зі сплати боргу шляхом звернення стягнення на майно. Все це виключає «фраудаторність» договору дарування. Жодних підстав для визнання договору дарування недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності не існує.

17.06.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив від позивача ТОВ «Компанія Аверс Україна», за підписом представника адвоката Кравченко О.В.. Доводи відповідачів, викладені у відзивах, позивач вважає необґрунтованими. Відповідачі стверджують, що оспорюваний договір дарування був спрямований на настання реальних правових наслідків і не мав на меті уникнення відповідальності перед позивачем зі сплати боргу. Саме по собі твердження про настання реальних правових наслідків укладеного договору не свідчить про його правомірність. Для фраудаторних договорів характерним є якраз відсутність «зовнішніх» дефектів. Їх особливість полягає у наявності протизаконної мети, яка встановлюється з урахуванням наведених вище обставин. Аргументи відповідача, ОСОБА_1 , про відсутність проти нього судових проваджень на день посвідчення договору дарування не спростовує його обізнаність щодо необхідності відшкодування вартості втраченого вантажу. Пожежа, у результаті якої був знищений і пошкоджений вантаж, сталася 11 червня 2018 року. Того ж дня представник позивача зустрівся із ОСОБА_1 безпосередньо на місці аварії, у місті Кобеляки Полтавської області з метою врегулювання спору. Ще одна зустріч за участю сторін та їх адвокатів відбулася 14 червня 2018 року, що вказує на прагнення позивача вирішити конфлікт мирним шляхом. Також, 14 червня 2018 року позивач направив на адресу відповідача 1 претензію, у якій пропонував добровільно відшкодувати вартість прийнятого до перевезення, але втраченого під час транспортування, вантажу. Від отримання претензії відповідач ухилився. Зазначені обставини відповідачі не оспорюють. Наведене свідчить про достеменну обізнаність ОСОБА_1 щодо необхідності відшкодування вартості прийнятого до перевезення, але втраченого під час транспортування, вантажу. Посилання ОСОБА_1 на звіт про причину виникнення пожежі такої обізнаності не спростовує. Окрім того, зазначений звіт складений інспектором ДСНС на підставі усного опитування власника і водія транспортного засобу, що нівелює його доказову цінність. У ході розгляду судом господарської юрисдикції справи про відшкодування вартості вантажу відсутність вини перевізника встановлена не була. За таких обставин, ОСОБА_1 не міг не розуміти очевидної загрози стягнення з нього чималої суми вартості втраченого вантажу, тому і вирішив позбутися майна, на яке може бути звернуте стягнення. Посилання ОСОБА_1 на стан свого здоров`я як на причину дарування частки житлового будинку не спростовує фраудаторності оспорюваного договору з огляду на момент його укладення. ОСОБА_1 перебуває на медичному обліку з 30.03.2017. Процес оформлення права власності на неповнолітню особу є тривалим та багатоетапним, оскільки передбачає попереднє звернення батьків до органу опіки і піклування. Відповідач, ОСОБА_1 , разом із дружиною звернулися за дозволом на укладення договору не у 2017 році, а після пожежі, що сталася 11.06.2018, що дає підстави для висновку про неправомірну мету укладення оспорюваного договору. Більш того, коли існує реальна загроза стягнення більш ніж 800 000,00 гривень, варто утриматися від додаткових витрат, пов`язаних з нотаріальним посвідченням договору. Твердження ОСОБА_1 про те, що належність йому разом з ОСОБА_3 частки житлового будинку на праві спільної сумісності виключає фраудаторність договору спростовується пунктом 8 оспорюваного договору. Відповідно до вказаного пункту договір дарування здійснюється за згодою дружини ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено ОСОБА_8 , приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 06.07.2018 за р. № 1968. Окрім того, у відзиві, поданому ОСОБА_2 , зазначено, що 11/25 часток житлового будинку їй подаровані, батьком разом з матір`ю. Доводи ОСОБА_1 щодо виконання рішення господарського суду про стягнення з нього вартості втраченого вантажу не впливають на характеристику оспорюваного договору як фраудаторного, оскільки підстави визнання правочину недійсним мають існувати на час його укладення. До того ж, подані ОСОБА_1 квитанції свідчать про те, що на сьогодні погашеною є лише мала частина заборгованості. Так само не виключають фраудаторність оспорюваного договору аргументи ОСОБА_2 щодо приватизації у 2019 році земельної ділянки, на якій розташований будинок. Реалізація права на приватизацію землі не пов`язана з обставинами укладення оспорюваного договору і цілком узгоджується з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та об`єктів нерухомості, що закріплений у ст. 120 Земельного кодексу України. З огляду на викладене, мета укладення оспорюваного договору не була легітимною. Дарування частки у праві власності на житловий будинок здійснене відповідачем для уникнення звернення стягнення на нього, а не з метою реального безоплатного передання майна у власність обдаровуваній. Відтак, вимоги позивача є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню повністю.

Ухвалою суду від 14.07.2021 року клопотання відповідача ОСОБА_1 задоволено. Залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 198-199).

30.07.2021 року через канцелярію суду надійшли пояснення третьої особи ОСОБА_3 , в якому вона просить залишити без задоволення позов ТОВ «Компанія Аверс Україна», з огляду на наступне. 11/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 були придбані нею та відповідачем ОСОБА_1 у період шлюбу, а тому були їх спільною власністю. Рішення подарувати частину будинку їх доньці ОСОБА_2 було прийнято ОСОБА_3 та ОСОБА_1 виключно з особистих міркувань, через сімейну ситуацію, що склалася на той період. На час укладення спірного договору у ОСОБА_1 не існувало жодних зобов`язань перед позивачем. У ОСОБА_3 взагалі ніколи не було жодних правовідносин із позивачем. Будь-яких обтяжень або заборон відчуження належного їм майна не було. Після укладення договору дарування частина будинку була передана у фактичне володіння ОСОБА_2 , їй було передано ключі від будинку та документи. Отримана за спірним договором дарування частина будинку є місцем постійного проживання ОСОБА_2 .. Саме ОСОБА_2 приватизувала в подальшому земельну ділянку за адресою будинку по АДРЕСА_1 . Отже, всі ці обставини виключають фіктивність договору дарування. Позовні вимоги ТОВ «Компанія Аверс Україна» обґрунтовані лише припущеннями самого позивача та його тлумаченням обставин. Підстави для задоволення позову відсутні.

Ухвалою суду від 11.11.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

21.02.2022 року через канцелярію суду надійшли пояснення щодо грошових коштів, які надійшли на поточний рахунок ТОВ «Компанія Аверс Україна», на відшкодування вартості втраченого товару за договором перевезення вантажу № 260418 від 26.04.2018 у період з 02.09.2020 року по 02.02.2022 року, від позивача ТОВ «Компанія Аверс Україна», за підписом представника адвоката Кравченко О.В. На поточний рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Аверс Україна» на відшкодування вартості втраченого товару за договором перевезення вантажу № 260418 від 26.04.2018 у період з 02.09.2020 до 02.02.2022 включно, від приватного виконавця Хохлова К.К,. на примусовому виконанні у якого перебувають виконавчі провадження № 62939936, № 62939837, № 62939794 надійшли стягнуті з боржника, ФОП ОСОБА_1 ,. грошові кошти у сумі 9262,74 гривні, а саме: за виконавчим провадженням № 62939794, за яким стягується сума основного зобов`язання вартості втраченого товару за період з 02.09.2020 по 08.04.2021 оплати не здійснювалися, а за період з 09.04.2021 по 02.02.2022 року сплачено 4 616,21 гривень; за виконавчим провадженням №62939936, за яким стягуються судові витрати на професійну правничу допомогу та судовий збір у сумі 3 421,00 гривень станом на 02.02.2022 року сума боргу сплачена в повному обсязі; за виконавчим провадженням № 62939837, за яким стягуються витрати на професійну правничу допомогу та судовий збір станом на 29.06.2021 сплачено 85,53 гривень; На повернення авансового внеску боржником перераховано 1 140,00 гривень. Таким чином, із перерахованих стягувачу грошових коштів у сумі 9262,74 грн., на виконання основного зобов`язання у сумі 822 884,94 грн вартості втраченого товару, перераховано лише 4616,21 грн.

21.02.2022 року через канцелярію суду надійшли додаткові пояснення від відповідача ОСОБА_1 . Зазначає, що сума оплати, визначена приватним виконавцем Хохловим К.К., не відповідає тій сумі, яка була сплачена ним і тим паче не відповідає тій сумі, яка зазначена позивачем по справі. Зазначає, що це непоодинокий випадок перекручування фактів та обставин. Зокрема, Центральний апеляційний господарський суд у постанові від 05.10.2021 справі № 908/1290/18 зазначив, що «судом апеляційної інстанції встановлено, що приватний виконавець при зверненні до господарського суду з означеним поданням, стверджуючи про ухилення боржника від виконання судового рішення, не надав усіх наявних у нього в матеріалах виконавчого провадження доказів того, що боржник добровільно частково здійснював виконання рішення суду». Зазначеною постановою з приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Хохлова Кирила Костянтиновича на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 2270,00 грн. були стягнуті витрати по сплаті судового збору у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Приватний виконавець Хохлов К.К. добровільно виконав судове рішення та перерахував кошти на арештований банківський рахунок ОСОБА_1 .. При цьому тривалий час ці гроші не перераховуються стягувачу (позивачу). Таким чином, створюється штучне уявлення, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання судового рішення.

Представник позивача ТОВ «Компанія Аверс Україна» - адвокат Кравченко О.В. в судовому засіданні просила позов задовольнити з підстав, викладених у позові та заявах по суті справи, направлених до суду.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Слєсарь О.В. в судовому засіданні зазначив, що жодних підстав для задоволення позову немає, всі докази наявні в матеріалах справи. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про час дату і місце судового засідання була повідомлена належним чином, про що свідчить конверт, який повернувся на адресу суду 09.09.2022 року з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», та довідка про доставку SMS-повідомлення, згідно якого ОСОБА_2 отримала SMS-повідомлення 30.08.2022 року на номер телефону, який вона особисто вказана у відзиві на позовну заяву, скерованому на адресу суду.

Представник третьої особи ОСОБА_3 адвокат Аворник Л.В. в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити, зазначаючи, що 11/25 чатини будинку було придбано під час шлюбу ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , тому є спільним сумісним майном подружжя. ОСОБА_2 не мав жодних зобов`язань перед позивачем, а твердження позивача про наявність якихось зобов`язань є лише припущенням позивача. Рішення про відчуження частки будинку було прийнято саме в момент перебування у шлюбі з причин розірвання шлюбу. Договір дарування не є фіктивним.

Третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бугрім Олена Віталіївна в судове засідання не з`явилася, про час дату і місце судового засідання була повідомлена належним чином, про що свідчить конверт, який повернувся на адресу суду 08.09.2022 року з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Приватним нотаріусом неодноразово скеровувалися заяви про розгляд справи без її участі, а саме 24.12.2021 року, 19.01.2022 року, 14.02.2022 року (т. 2 а.с.19, т.2 а.с. 33, т.2 а.с.52).

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників справи, на підставі повної та всебічної оцінки доказів, доводів сторін, на яких ґрунтуються заявлені вимоги та заперечення, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. ст.12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи або витребуваних судом доказів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом, одним із яких може бути визнання правочину недійсним.

Отже, при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із пунктом 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

З огляду на статтю 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Перевізником) та товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Аверс Україна» (Вантажовідправником) 26.04.2018 укладено Договір № 260418 перевезення вантажу, відповідно до умов якого, Перевізник зобов`язується доставити ввірений йому Вантажовідправником вантаж до пункту призначення в установлений цим договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а Вантажовідправник зобов`язується оплатити за перевезення вантажу встановлену цим договором плату (п. 1.1 Договору).

Пунктом. 2.1 Договору до обов`язків Перевізника віднесено, зокрема:

- у разі прийняття Заявки до виконання підтвердити цей факт шляхом надання Вантажовідправнику примірника (копії) Заявки зі своєю печаткою за допомогою факсимільного зв`язку або електронної пошти. У разі підтвердження заявки за допомогою факсимільного зв`язку або електронної пошти надання оригіналу Заяви, підписаного уповноваженою особою Перевізника та скріпленого печаткою останнього є обов`язковим (п. 2.1.1);

- забезпечити подачу під завантаження в зазначений Вантажовідправником пункт технічно справного і належним чином обладнаного транспортного засобу в узгоджені Сторонами в Заявці терміни (п. 2.1.2);

- відстежувати хід виконання перевезення і на вимогу Вантажовідправника інформувати про прибуття вантажу в пункт призначення (п. 2.1.3);

- організувати доставку переданого Вантажовідправником вантажу в зазначений у Заявці пункт призначення і здачу його уповноваженій особі вантажоодержувача в цілості й схоронності в терміни, зазначені в Заявці (п. 2.1.8);

- забезпечити збереження вантажу з моменту його прийняття для перевезення і до моменту видачі вантажоодержувачу. Доказом передачі вантажу Вантажовідправником Перевізнику та Перевізником вантажоодержувачу є товарно-транспортна накладна (CMR, коносамент, інший товарно-транспортний документ), оформлена належним чином, з підписами уповноважених осіб Перевізника, Вантажовідправника, вантажоодержувача та прикладенням печаток, а також довіреність на отримання вантажу з посиланням на номер і загальну суму товарно-транспортної накладної (іншого товарно-транспортного документа) (п. 2.1.10);

- у разі втрати або пошкодження вантажу негайно сповістити про це Вантажовідправника, та протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту виявлення такої втрати або пошкодження відшкодувати Вантажовідправнику 100% (сто відсотків) вартості втраченого вантажу або 100% (сто відсотків) вартості збитків від пошкоджень (п. 2.1.11).

Відповідно до п. 2.2 Вантажовідправник зобов`язується, зокрема:

- надати Перевізникові оригінал Заявки та/або направити за допомогою факсимільного або електронного зв`язку копію Заявки із зазначенням всієї необхідної для здійснення перевезення заявленого вантажу інформації, зокрема, щодо кількості і виду вантажу, вантажоодержувачів, графіку подачі транспорту, вартості послуг, умов і порядку оплати послуг, інших умов надання послуг (п. 2.2.1);

- забезпечити підготовку вантажу і надати його до перевезення в термін, зазначений у Заявці, забезпечити завантаження / розвантаження, декларування і митне оформлення (у разі необхідності) вантажу і транспортного засобу протягом узгодженого терміну завантаження / розвантаження, зазначеного в п. 3.10 цього Договору або в Заявці (п. 2.2.2);

- забезпечити належне оформлення товарно-транспортних накладних, митних та інших документів, необхідних для безперешкодного виконання перевезення, до здачі вантажу вантажоодержувачу, якщо таке забезпечення згідно із законодавством або домовленістю Сторін покладене на Вантажовідправника (п. 2.2.3);

- передавати вантаж для перевезення в упаковці, якщо її наявність передбачена вимогами щодо перевезення відповідного вантажу (п. 2.2.6);

- забезпечити розміщення і кріплення вантажу (відповідно до рекомендацій водія), що виключає перевищення максимально допустимих вагових параметрів (вага, навантаження на вісь згідно з вимогами, встановленими дорожніми контрольними службами країн відправлення, транзиту і прибуття вантажу) і його пошкодження в ході транспортування (п. 2.2.8).

Відповідно до п. 3.3.3 Договору факт надання Перевізником послуг при організації перевезення підтверджується єдиним транспортним документом, який відображає шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту призначення.

Згідно п. 3.3.4 Договору Вантажовідправник зобов`язується надати Перевізнику інформацію про властивості вантажу, умови його перевезення, а також інформацію, необхідну для виконання Перевізником своїх зобов`язань за цим договором. Прийняття Перевізником вантажу до завантаження свідчить про розуміння перевізником характеру та властивостей вантажу.

За визначенням п. 5.6 Договору, з моменту прийняття вантажу до перевезення та до видачі його вантажоодержувачу Перевізник несе відповідальність за збереження вантажу. За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу Перевізник відповідає:

- у разі втрати або нестачі вантажу - в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає;

- у разі пошкодження вантажу - в розмірі суми, на яку зменшилася його вартість, а у разі якщо вартість вантажу не може бути відновлена до первісної - в розмірі вартості вантажу.

Пунктом 5.7 Договору сторони передбачили, що у разі втрати вантажу Вантажовідправника або вантажу, переданого третіми особами для Вантажовідправника, розмір збитків, що відшкодовуються Перевізником, не може бути менше вартості вантажу, підтвердженої первинними або товарно-супровідними документами.

Згідно із п. 9.1 Договору цей договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами в дату, зазначену вище, та діє до 31 грудня 2018 року.

Розірвання цього договору або його припинення з інших підстав не звільняє сторони від виконання обов`язків за цим договором, які виникли в період дії цього договору та не були виконані стонами (п. 9.5 Договору).

На виконання умов Договору відповідно до прийнятої перевізником заявки на транспортне замовлення від 08.06.2018 перевізник підтвердив згоду на надання послуг перевезення вантажу із прибуттям на завантаження 09 год. 30 хв. 11.06.2018 і датою прибуття на розвантаження до 12 год. 00 хв. 12.06.2018 за маршрутом м. Запоріжжя - смт. Гостомель Київська обл. автомобілем FORD НОМЕР_1 , водій ОСОБА_10 .

Вказані обставини встановлені рішенням господарського суду Запорізької області від 09.12.2019 у справі 908/1290/18, залишеним без мін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 22.07.2020, та в силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

Того ж дня, близько 17 години, в автомобілі під час перевезення вантажу сталася пожежа, під час якої вказаний вище вантаж було знищено. У результаті пожежі товариству завдані збитки на загальну суму 822 884,94 гривень.

14 червня 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Аверс Україна» направило на адресу ФОП ОСОБА_1 претензію № 1 щодо відшкодування вартості прийнятого до перевезення, однак втраченого під час транспортування вантажу на вказану вище суму, а також вимогу про збереження вантажу або його частини, якщо вантаж повністю або частково був врятований під час пожежі (т. 1, а.с. 58-59).

Направлені претензія та вимога відповідачу ОСОБА_1 поштовим відправленням «Укрпошта Експрес» з кур`єрською доставкою №225 на адресу ФОП ОСОБА_11 ( АДРЕСА_2 ), яке 15.06.2018 надійшло до ВПЗ Запоріжжя 114 (69114). В день надходження поштового відправлення до ВПЗ листоноша зв`язалась з адресатом за номером телефону з метою уточнення часу доставки поштового відправлення, проте адресат від послуги кур`єрської доставки відмовився, повідомивши, що сам звернеться до ВПЗ Запоріжжя 114 для отримання поштового відправлення. Станом на 19.06.2018 оскільки адресат не одержав поштове відправлення, йому було виписано повідомлення про надходження поштового відправлення, яке станом на 29.06.2018 адресат не отримав, тому поштове відправлення було повернуте на адресу відправника (т. 1, а.с. 63)

05 липня 2018 року товариство звернулося до Господарського суду Запорізької області із позовом до ФОП ОСОБА_1 про стягнення 822 884,94 гривень.

09 грудня 2019 року Господарський суд Запорізької області ухвалив рішення у справі № 908/1290/18, відповідно до якого позов задовольнив; стягнув з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Аверс Україна» 822 884,94 гривень - вартості втраченого товару відповідно до договору перевезення вантажу № 2604189 від 26.04.2018; 39 700,00 грн. - витрат на професійну правничу допомогу; 42 495,15 гривень - витрат на проведення судових експертиз та експериментальних досліджень та 12 343,28 гривень судового збору (т. 1, а.с. 14-23).

20 грудня 2019 року Господарський суд Запорізької області ухвалив додаткове рішення у цій справі, згідно з яким стягнув з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Аверс Україна» 1 500,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 1 921,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги (т. 1 а.с. 24-26).

22 липня 2020 року Центральний апеляційний господарський суд за результатами апеляційного перегляду зазначеної справи прийняв постанову, відповідно до якої апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 09.12.2019 та додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 20.12.2019 у справі № 908/1290/18 - без змін (т. 1 а.с. 27-40).

29 липня 2020 року Центральний апеляційний господарський суд прийняв додаткову постанову, згідно з якою стягнув з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Аверс Україна» 17 000,00 грн. судових витрат на професійну правничу (правову) допомогу, у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції (т. 1 а.с. 41-43).

Задля звернення зазначених рішень до примусового виконання, Господарський суд Запорізької області видав три накази від 06.08.2020 про стягнення з ФОП ОСОБА_1 грошових коштів на підставі рішення Господарського суду Запорізької області від 09.12.2019, додаткового рішення Господарського суду Запорізької області від 20.12.2019 та додаткової постанови Центрального апеляційного господарського суду від 29.07.2020 (т. 1, а.с. 44-47).

На підставі зазначених наказів приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Хохлов К.К. відкрив виконавчі провадження ВП № 62939794, ВП № 62939996, ВП № 62939837, які станом на день розгляду справи продовжують перебувати на примусовому виконанні (т. 1, а.с. 48-56).

Згідно відомостей, наданих приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Хохловим К.К. 02.02.2022 за вих. №2059, на виконанні приватного виконавця перебуває виконавче провадження №62939986 з примусового виконання виконавчих документів про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Компенія Аверс Україна» грошових коштів, до складу якого спочатку входили наступні виконавчі провадження: - №62939936 з примусового виконання наказу №908/1290/18 від 06.08.2020 про стягнення 3 421,00 грн; №62939837 з примусового виконання наказу №908/1290/18 від 06.08.2020 про стягнення 17 000,00 грн; №62939794 з примусового виконання наказу №908/1290/18 від 06.08.2020 про стягнення 917 423,37 грн. За виконавчим провадженням №62939837 на користь стягувача стягнуто та перераховано 562,09 грн; за виконавчим провадженням №62939794 на користь стягувача стягнуто та перераховано 7 015,83 грн. (т. 2 а.с. 75).

Згідно з відомостями, наданими позивачем на поточний рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Аверс Україна» на відшкодування вартості втраченого товару за договором перевезення вантажу № 260418 від 26.04.2018 у період з 02.09.2020 до 02.02.2022 включно, від приватного виконавця Хохлова К.К,. на примусовому виконанні у якого перебувають виконавчі провадження № 62939936, № 62939837, № 62939794 надійшли стягнуті з боржника, ФОП ОСОБА_1 ,. грошові кошти у сумі 9262,74 гривні, а саме: за виконавчим провадженням № 62939794, за яким стягується сума основного зобов`язання вартості втраченого товару за період з 02.09.2020 по 08.04.2021 оплати не здійснювалися, а за період з 09.04.2021 по 02.02.2022 року сплачено 4 616,21 гривень; за виконавчим провадженням №62939936, за яким стягуються судові витрати на професійну правничу допомогу та судовий збір у сумі 3 421,00 гривень станом на 02.02.2022 року сума боргу сплачена в повному обсязі; за виконавчим провадженням № 62939837, за яким стягуються витрати на професійну правничу допомогу та судовий збір станом на 29.06.2021 сплачено 85,53 гривень; На повернення авансового внеску боржником перераховано 1 140,00 гривень. Таким чином, із перерахованих стягувачу грошових коштів у сумі 9262,74 грн., на виконання основного зобов`язання у сумі 822 884,94 грн вартості втраченого товару, перераховано лише 4616,21 грн. (т. 2, а.с. 54-57).

Станом на день подання Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Аверс Україна» позову до господарського суду Запорізької області (05.07.2018) відповідачу ОСОБА_1 на праві власності належали 11/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 16.11.2007, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Горловою Ю.М. за реєстровим номером 1186 (т. 1, а.с.104-106; 108-109).

Відомості щодо реєстрації за ОСОБА_1 будь-якого іншого нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відсутні (т. 1 а.с. 110-111).

06 липня 2018 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 11/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою надвірних будівель та господарчих споруд. Зазначений договір посвідчений Бугрім О.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 06.07.2018 за р. № 1970 (т. 1 а.с. 102-103).

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, позивач вказує, що уклавши цей договір, ОСОБА_1 мав на меті виключно ухилитися від сплати відшкодування вартості втраченого товару, за який він відповідав на підставі договору перевезення, оскільки право власності на спірне майно перейшло до його доньки ОСОБА_2 . Відчужуючи майно на підставі договору дарування після пред`явлення позову про відшкодування вартості втраченого товару, відповідач діяв очевидно недобросовісно, зловживала правами власника на шкоду його правам та уклав правочин, який порушує майнові інтереси та який спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника в примусовому порядку, а тому оспорюваний договір фактично є фіктивним (фраудаторним) правочином.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Під час розгляду справи суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Боржник (відчужувач), який відчужує майно на підставі відповідного договору на користь своєї родини після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір щодо відчуження майна, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна.

Законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, у тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності. Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного особі суб`єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 зроблено висновки про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

У постанові Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 зроблено висновок, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

У постановах Верховного Суду від 7 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На переконання суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач ОСОБА_1 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно.

Так, судом встановлено, та не спростовано відповідачами у справі, що відповідно до укладеного між ТОВ «Компанія Аверс Україна» та ОСОБА_1 договору перевезення вантажу, у разі втрати або пошкодження вантажу перевізник зобов`язаний негайно сповістити про це Вантажовідправника, та протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту виявлення такої втрати або пошкодження відшкодувати Вантажовідправнику 100% (сто відсотків) вартості втраченого вантажу або 100% (сто відсотків) вартості збитків від пошкоджень (п. 2.1.11).

Господарським судом Запорізької області при розгляді справи 908/1290/18 встановлено, що згідно акту про пожежу від 11.06.2018, складеного провідним інспектором Кобеляцького РС ГУДСНС України у Полтавській області Коваленком А.В. у присутності ФОП ОСОБА_1 , директора ТОВ "Компанія Аверс Україна" Качур Л.П., слідчого СВ Кобеляцького ВП Потапенко Р.В. 11.06.2018 о 16.34 год. на автошляху Н31 (102 км+300 м) сталася пожежа автомобіля FORD transit державний номер НОМЕР_1 з вантажем. В результаті пожежі знищено суміш шматочків манго та персика - 60 кг, маракуйя та малина 75 кг, а також сам автомобіль.

Вказані обставини встановлені рішенням господарського суду та не спростовані стороною відповідача.

Вказане свідчить, що саме 11 червня 2018 року - в день пожежі відповідач ОСОБА_1 був обізнаний про своє зобов`язання відшкодувати Вантажовідправнику (позивачу у справі) 100% (сто відсотків) вартості втраченого вантажу або 100% (сто відсотків) вартості збитків від пошкоджень.

14 червня 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Аверс Україна» (позивач) направило на адресу ФОП ОСОБА_1 претензію № 1 щодо відшкодування вартості прийнятого до перевезення, однак втраченого під час транспортування вантажу на вказану вище суму, а також вимогу про збереження вантажу або його частини, якщо вантаж повністю або частково був врятований під час пожежі.

Такі вимоги позивача відповідачем ОСОБА_1 не задоволені.

05 липня 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Аверс Україна» (позивач) звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом до ФОП ОСОБА_1 про стягнення 822 884,94 гривень.

06 липня 2018 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 11/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою надвірних будівель та господарчих споруд. Зазначений договір посвідчений Бугрім О.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 06.07.2018 за р. № 1970

З огляду на викладене, суд вважає, що відчужуючи спірне майно за договором дарування від 06 липня 2018 року, ОСОБА_1 був достеменно обізнаний про свій обов`язок з відшкодування вартості втраченого товару на користь ТОВ «Компанія Аверс Україна», а отже він міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення за рахунок належного йому нерухомого майна.

Посилання відповідачів на той факт, що станом на день укладення оспорюваного правочину було відсутнє судове рішення про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу, не дають обґрунтованих підстав вважати, що на момент укладення договору дарування від 06 липня 2018 року відповідач не міг передбачати негативні наслідки для себе та діяв добросовісно по відношенню до позивача, оскільки сам по собі цей факт не звільняв його, будучи освіченим з пред`явленою до нього вимогою про відшкодування вартості втраченого вантажу, від виконання взятих на себе зобов`язань за договором перевезення.

У даній справі встановлено, що ОСОБА_1 , відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй доньці ОСОБА_2 за безоплатним правочином, був обізнаний про невиконане ним зобов`язання з відшкодування вартості втраченого вантажу.

Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Вдаючись до правової оцінки дотримання сторонами оспорюваного правочину дарування вимог щодо його форми і змісту, інших істотних положень закону при його укладенні та виконання зобов`язань за ним в частині отримання обдарованою особою ключів від будинку та приватизацію земельної ділянки, суд звертає увагу на підстави пред`явленого позову, зокрема, що відповідач ОСОБА_1 переслідував мету ухилення від сплати відшкодування вартості втраченого товару за рахунок належного йому нерухомого майна та діяв недобросовісно, зловживаючи правами на шкоду правам кредитора.

При цьому, та обставина, що укладений правочин, за яким боржник відчужив майно доньці, реально виконувався останньою, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Як роз`яснено у пункті 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Доводи відповідачів про те, що договір дарування, яким передбачено перехід права власності на нерухоме майно боржника не порушує прав позивача і в момент його укладення жодних невиконаних зобов`язань у відповідача не існувало є необґрунтованими, оскільки перехід права власності на спірне нерухоме майно після пред`явлення позову у справі про стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь ТОВ «Компанія Аверс Україна» вартості втраченого товару в сумі 822 884,94 грн, свідчить про мету приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на підставі укладеного між сторонами договору перевезення вантажу, свідчить про недійсність правочину та порушує права позивача як позикодавця.

Крім того, ОСОБА_1 передав будинок у власність своєї дочки, тобто спірне майно залишилось у сім`ї боржника, однак не у власності останнього, що також свідчить про недобросовісну поведінку відповідача та намагання уникнути відповідальності за рахунок спірного майна.

Також суд враховує, що матеріали справи не містять доказів наявності у ОСОБА_1 іншого майна, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед ТОВ «Компанія Аверс Україна».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Суд відзначає, що зазначення позивачем певної правової норми, наведеної у обґрунтуванні позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору, оскільки підставою позову визнаються обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, у цьому випадку - укладення відповідачем договору з метою уникнення виконання обов`язку з відшкодування вартості втраченого товару відповідно до договору перевезення вантажу.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір довічного утримання, укладений між відповідачами 06 липня 2018 року, за яким ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 належні йому на праві приватної власності 11/25 часток житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а вчинений з метою уникнення відповідальності відповідача за рахунок цього майна, що є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Тобто, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

З огляду на викладене, суд вважає, що підлягає також до задоволення вимога позивача про скасування рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В. від 06.07.2018, індексний номер 41942852 про державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_5

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог..

На підставі викладеного з кожного з відповідачів пропорційно до розміру задоволених позовних вимог стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах даної справи в суді першої та апеляційної інстанцій, а саме: по 2 270 грн витрат по сплаті судового збору за подання позову. Разом з тим, не підлягає стягненню з відповідачів сума судового збору 1 135,60 грн, сплачена за подання заяви про забезпечення позову, оскільки в задоволенні такої заяви судом відмовлено.

До початку судових дебатів представником позивача заявлено про те, що після ухвалення рішення нею будуть подані докази понесення витрат на правову допомогу позивачем.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що докази щодо розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, та призначити судове засідання для розгляду таких заяв сторін.

Керуючись ст. ст. 12, 76-83, 89, 141, 158, 246, 247, 263-265, ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ АВЕРС УКРАЇНА» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бугрім Олена Віталіївна, ОСОБА_3 , про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування 11/25 (одинадцяти двадцять п`ятих) часток житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою надвірних будівель та господарчих споруд, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , посвідчений Бугрім О.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 06 липня 2018 року за р. №1970.

Скасувати рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В. від 06.07.2018, індексний номер 41942852 про державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 .

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого позивачем за подання позовної заяви до суду, по 2 270,00 гривень з кожного.

Судове засідання для вирішення питання про судові витрати призначити на 10 годину 00 хвилин 11 жовтня 2022 в приміщенні Ленінського районного суду міста Запоріжжя: м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, 1/2, кабінет №6.

Роз`яснити сторонам, що відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя: Коломаренко К. А.