Постанова

Іменем України

18 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 755/7939/21

провадження № 61-16588св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Коломієць Г. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Березовенко Р. В., Нежури В. А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування зі зміною правового режиму майна недійним,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування зі зміною правового режиму майна недійним.

Позовну заяву мотивовано тим, що 31 липня 2013 року вона на підставі розписки позичила ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 10 000,00 євро, які він зобов`язувався повернути на першу вимогу кредитора протягом одного місяця.

16 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернулася з листом до ОСОБА_2 з вимогою про повернення позики протягом одного календарного тижня. Однак він ухилився від повернення позики, порушивши таким чином взяті на себе зобов`язання.

Крім того, розуміючи реальну перспективу примусового стягнення позичених коштів за розпискою від 31 липня 2013 року, ОСОБА_2 06 червня 2020 року подарував належну йому квартиру АДРЕСА_1 своїй дружині ОСОБА_3 .

Рішенням Березанського міського суду Харківської області від 12 квітня 2021 року у справі № 356/406/20, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 31 липня 2013 року в розмірі 331 522,00 грн. Проте наразі у ОСОБА_2 відсутнє будь-яке майно, що фактично унеможливлює виконання цього судового рішення.

ОСОБА_1 зазначила, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

ОСОБА_1 вважає, що вищезазначений договір дарування квартири зі зміною правового режиму майна був використаний боржником виключно з метою уникнення сплати боргу та для цілей невиконання судового рішення про стягнення коштів.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , на підставі вимог статей 203, 215, 234 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 зі зміною правового режиму майна від 06 червня 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком В. С.

Одночасно з пред`явленням позову ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 .

Заяву мотивовано тим, що предметом позову є визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 . Є підстави вважати, що вказана квартира, яка вже була передана за договором дарування зі зміною правового режиму майна, може бути знову відчужена третім особам, що значно ускладнить виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, а саме реституція буде неможливою.

На підставі вимог статей 149, 150 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), ОСОБА_1 просила суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року у складі судді Катющенко В. П. у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири зі зміною правового режиму майна недійсним відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про забезпечення позову, суд першої інстанції зазначив, що заявником не доведено обґрунтованих підстав того, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, належне ОСОБА_3 на праві приватної власності, впливатиме на ефективність захисту прав позивача та унеможливить виконання ймовірного рішення суду про задоволення позовних вимог.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кидалова І. М. задоволено. Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року про відмову у забезпеченні позову скасовано, клопотання про забезпечення позову задоволено, вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 на праві власності.

Апеляційний суд виходив з того, що доводи заявника щодо наявності кількох судових проваджень, в яких до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 пред`явлено позови про стягнення грошових коштів за договорами позики, є слушними і такими, що можуть свідчити про майбутній фінансовий стан боржників. Безпосередньою підставою для звернення позивача з позовом у цій справі є можливе уникнення виконання зобов`язань шляхом укладення договору дарування. Спірний, на думку позивача, договір дарування укладено 27 червня 2020 року, тобто у процесі розгляду справи про стягнення боргу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_3 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Київського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року та залишити в силі ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 .

Підставою касаційного оскарження вищевказаного судового рішення заявник зазначила порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права. Вважає, що постанова суду апеляційної інстанції від 13 вересня 2021 року суперечить висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 та у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 521/8746/18, від 11 листопада 2020 року у справі № 932/14900/19.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Кидалов І. М. просив відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_3 , оскільки суд апеляційної інстанції виважено та аргументовано підійшов до розгляду заяви про забезпечення позову, дотримався балансу прав та інтересів сторін, застосував належний стандарт доказування, а тому прийняв законне та обґрунтоване судове рішення.

Відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_2 до суду не надходив.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року залишено без руху для усунення недоліків.

У листопаді 2021 року заявником, у встановлений судом строк, недоліки касаційної скарги усунуто.

Ухвалою Верховного Суду від 15 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року і витребувано із Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу № 755/7939/21.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктами 1, 2, 10 частини першої, частини другої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Подібні правові висновки сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19), а також Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постановах від 13 грудня 2021 року у справі № 367/3765/20 (провадження № 61-549св21) та від 12 січня 2022 року у справі № 568/525/21 (провадження № 61-14463св21), від 19 травня 2022 року у справі № 619/2293/21 (провадження № 61-15440св21).

Відповідно до частини сьомої статті 153 ЦПК України в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Частиною третьою статті 12 і частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи клопотання позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу ОСОБА_3 на праві власності, апеляційний суд виходив із доведеності підстав для забезпечення позову та того, що визначений вид забезпечення позову є співмірним із заявленою позовною вимогою.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з такими висновками апеляційного суду.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 оспорює законність відчуження ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 своїй дружині ОСОБА_3 та просить визнати укладений між ними договір дарування квартири недійсним відповідно до статей 203, 215, 234 ЦК України, як такий, що був використаний боржником ОСОБА_2 виключно з метою уникнення сплати боргу та для цілей невиконання судового рішення про стягнення коштів за договором позики.

Звертаючись з відповідною заявою про забезпечення позову, позивач зазначила, що є підстави вважати, що вказана квартира, яка вже була передана за договором дарування зі зміною правового режиму майна, може бути знову відчужена відповідачем ОСОБА_3 третім особам. Також позивач вказала на існування декількох судових проваджень, в яких до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 пред`явлено позови про стягнення грошових коштів за договорами позики.

Апеляційним судом встановлено та не спростовано матеріалами справи і відповідачами, що дані щодо наявності у ОСОБА_2 будь-якого іншого майна, на яке може бути накладено стягнення в ході виконання судового рішення, відсутні. Безпосередньою підставою для звернення позивача з позовом у цій справі є можливе уникнення виконання зобов`язань за договорами позики шляхом укладення договору дарування. Оспорюваний позивачем договір дарування укладено 27 червня 2020 року, тобто у процесі розгляду справи про стягнення боргу за позиками.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу ОСОБА_3 на праві власності, врахувавши предмет позову та вказані позивачем підстави для забезпечення позову у справі.

Застосування вказаного виду забезпечення позову є адекватним, оскільки його невжиття може призвести до відчуження спірного майна на користь інших осіб, що, в свою чергу, призведе до затягування розгляду справи та обмеження прав позивача на ефективний судовий захист.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, оскільки зводяться до необхідності встановлення обставин, яким суд апеляційної інстанції вже надав відповідну правову оцінку.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання заявника в касаційній скарзі на те, що судом апеляційної інстанції застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 та у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 521/8746/18, від 11 листопада 2020 року у справі № 932/14900/19, оскільки висновки у цій справі та у справі, що переглядається, а також встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць