Справа № 274/2136/19 Провадження № 2/0274/313/20
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.22 р.м. Бердичів

Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Корбут В.В. (далі Суд), за участю секретаря судового засідання Жмурко В.І.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова
доОСОБА_1 , представником якої є ОСОБА_2 ,
простягнення вартості навчання,

В С Т А Н О В И В:

Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова (далі Університет) звернувся з позовом, у якому просить стягнути на його користь з ОСОБА_1 вартість навчання у розмірі 151 436,49 грн., збитки від інфляції у розмірі 4 778,26 грн. та 3% річних від простроченої суми у розмірі 1 593,19 грн.

Ухвалою від 15.05.2019 р. відкрито спрощене позовне провадження.

Ухвалою від 15.01.2020 р. задоволено клопотання представника ОСОБА_1 та постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

Позов обґрунтований тим, що після зарахування ОСОБА_1 (попереднє прізвище ОСОБА_3 ) на навчання за державним замовленням 01.09.2009 р. між Університетом та ОСОБА_1 було укладено угоду про підготовку лікаря № 54, за умовами якої ОСОБА_1 зобов`язана була після закінчення Університету працевлаштуватись на підставі направлення на роботу і відпрацювати не менше трьох років. Після закінчення навчання ОСОБА_1 . Університет забезпечив її працевлаштуванням, однак та не виконала взятих на себе зобов`язань і не відпрацювала три роки (фактично відпрацювала дев`ять місяців та двадцять шість днів), а була звільнена з посади за власним бажанням.

ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що за направленням Університету вона приступила до роботи та працювала з 01.08.2017 р. по 26.06.2018 р. У цей час місце роботи її чоловіка було у м. Києві, у них були проблеми, пов`язані з зачаттям дитини, тому з метою проведення ЕКО (штучного запліднення) вона вирішила на деякий час змінити місце проживання та переїхати до м. Києва. З 01.05.2019 р. вона повернулась з м. Києва та постійно працює у Бердичівській центральній міській лікарні, тому вважає, що угоду про підготовку лікаря не порушувала.

Судом з`ясовано, що ОСОБА_4 подала до Університету заяву від 01.07.2009 р., у якій просила допустити її до конкурсу під час вступу на денну форму навчання медичного факультету за спеціальністю "лікувальна справа" за держзамовленням (а. с. 10).

З відміток на вказаній заяві випливає, що ОСОБА_4 було допущено до конкурсу та зараховано на 1-й курс Університету за спеціальністю "лікувальна справа" (протокол № 10 від 03.07.2009 р., протокол № 20 від 08.08.2009 р., наказ № 248 від 08.08.2009 р.).

Між Університетом та ОСОБА_4 було угоду про підготовку лікаря № 54, відповідно до умов якої ОСОБА_4 зобов`язалася прибути після закінчення Університету на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а в разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку (а. с. 11).

В силу положень статті 204 Цивільного кодексу України (правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним) зазначена угода є правомірною.

18.08.2012 р. ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 , після реєстрації шлюбу їй було присвоєно прізвище ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 18.08.2012 р. (а. с. 75).

У червні 2015 р. ОСОБА_1 закінчила навчання в Університеті за спеціальністю "лікувальна справа", їй було присвоєно кваліфікацію лікаря з видачею диплома (на ім`я ОСОБА_4 ), що підтверджується витягом з наказу № 243 від 24.06.2015 р. та дипломом спеціаліста від 24.06.30215 р. (а. с. 12, 14).

ОСОБА_1 30.01.2015 р. надала згоду на працевлаштування до закладу охорони здоров`я Народницької ЦРЛ ДОЗ Житомирської ОДА, на посаду лікаря анестезіолога, їй 24.06.2015 р. було видано відповідне посвідчення про направлення на роботу, що підтверджується пропозицією щодо працевлаштування (а. с. 21).

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент укладення угоди про підготовку лікаря № 62) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 611 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов`язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини другої статі 52 Закону України "Про освіту" (у редакції, чинній на момент укладення угоди про підготовку лікаря № 62) випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 2 Указу Президента України "Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів" № 77/96 від 23.01.1996 р. Установити, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Порядок працевлаштування випускників, які закінчили вищі навчальні заклади за рахунок коштів відповідних юридичних та фізичних осіб, визначається угодами між ними. Випускники, які закінчили вищі навчальні заклади за власний рахунок, мають право обирати місце працевлаштування за особистим бажанням.

Пунктом 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 р. № 992, який був чинним на момент спірних правовідносин, передбачалось, що у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням, звільнення із служби за контрактом військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, із служби в Національній поліції у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду або рішенням суду про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного корупційного правопорушення, через службову невідповідність, у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку, набуттям громадянства або підданства іншої держави, за порушення дисципліни, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, особою рядового і начальницького складу протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.12.1997 р. № 367, встановлено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у пунктах 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Враховуючи викладене, Суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 на виконання наведених вище норм законодавства України та умов угоди про підготовку лікаря № 62 зобов`язана була прибути після закінчення Університету на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а в разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку.

03.08.2015 р. на підставі наказу від 03.08.2015 р № 9 ОСОБА_1 було прийнято на посаду лікаря-інтерна анестезіолога Народницької центральної лікарні, що підтверджується записом № 2 у її трудовій книжці (а. с. 76).

30.03.2017 р. на підставі наказу від 03.08.2017 р. ОСОБА_1 було звільнено з посади лікаря-інтерна анестезіолога Народницької центральної лікарні у зв`язку зі зміною місця призначення на роботу, що підтверджується записом № 3 у її трудовій книжці (а. с. 76).

31.03.2017 р. на підставі наказу № 83-к від 31.03.2017 р. ОСОБА_1 було прийнято на посаду лікаря-інтерна з анестезіології Бердичівської центральної міської лікарні, що підтверджується записом № 4 у її трудовій книжці (а. с. 76, зворотній бік) та витягом від 22.10.2019 р. з цього наказу (а. с. 81).

01.08.2017 р. на підставі наказу № 201-к від 01.08.2017 р. ОСОБА_1 було переведено на посаду лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії Бердичівської центральної міської лікарні, що підтверджується записом № 5 у її трудовій книжці (а. с. 76, зворотній бік) та витягом від 22.10.2019 р. з цього наказу (а. с. 82).

26.06.2018 р. на підставі наказу № 160-к від 12.06.2018 р. ОСОБА_1 було звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку з переїздом на нове місце проживання, підтверджується записом № 6 у її трудовій книжці (а. с. 36, зворотній бік) та витягом від 22.10.2019 р. з цього наказу (а. с. 83).

Таким чином з 03.08.2015 р. по 26.08.2018 р. ОСОБА_1 працювала за першим місцем направлення у Народницькій центральній лікарні, потім за другим місцем направлення у Бердичівській центральній міській лікарні, що, зважаючи на зміст позовної заяви, визнається і Університетом.

У подальшому, 01.05.2019 р. на підставі наказу № 137-о від 25.04.2019 р. ОСОБА_1 було прийнято на посаду лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії Комунального некомерційного підприємства "Бердичівська міська лікарня" (змінена назва Бердичівської центральної міської лікарні), що підтверджується записом № 9 у її трудовій книжці (а. с. 77, зворотній бік) та витягом від 22.10.2019 р. з цього наказу (а. с. 84), де вона має позитивну характеристику (а. с. 80).

Доказів того, що ОСОБА_1 звільнена з посади лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії Комунального некомерційного підприємства "Бердичівська міська лікарня" Університет не подав.

За таких обставин Суд вважає, що ОСОБА_1 було виконано зазначені вище норми законодавства України та умови угоди про підготовку лікаря № 62, оскільки останні не містять вимог щодо саме безперервного відпрацювання за направленням протягом (не менше) трьох років.

Також Суд зауважує, що навіть якщо виходити з того, що ОСОБА_1 мала здійснити безперервне відпрацювання за направленням, то переривання ОСОБА_1 відпрацювання за направленням у Бердичівській центральній міській лікарні склало близько дев`яти місяців та було викликано сімейними обставинами, зокрема, неможливістю завагітніти, що у сукупності з іншими причинами завдавало шкоду сімейним відносинам ОСОБА_1 , що підтверджується її листом-відповіддю на лист-вимогу від 12.11.2018 р. Університету (а. с. 24), договором від 18.03.2019 р. про надання медичних послуг із застосуванням допоміжних репродуктивних технологій, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Неомед 2007" та ОСОБА_1 (а. с. 103 104).

Відповідно ж до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Враховуючи викладене, Суд приходить до висновку, що у задоволенні позову Університету необхідно відмовити.

Це, на думку Суду, відповідатиме принципу справедливості, який разом з принципом верховенства права норми Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод проголошують як найголовніший інструмент судочинства.

Керуючись статтями 258, 259, 263 265 Цивільного процесуального кодексу України,

У Х В А Л В И В:

У задоволенні позову Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова (м. Вінниця, вул. Пирогова, 56, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Корбут