Справа № 307/3096/22
Провадження № 2/307/623/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2022 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі головуючого Чопик В.В. при секретарі Мотринець Т.І., з участю представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , від імені якої діє представник ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування спільною сумісною власністю.

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_3 , від імені якої діє представник ОСОБА_1 , звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визначення порядку користування спільною сумісною власністю.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений 01 березня 1994 року та зареєстрований у виконкомі Тернівської сільської ради за актовим записом № 29.

У шлюбі у них народилося двоє дітей: донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на даний час є повнолітніми.

16 травня 2011 року даний шлюб було розірвано Тячівським районним судом.

За період шлюбу, тобто з березня 1997 року по травень 2011 року, сторонами по справі було побудовано житловий будинок, який знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , загальною площею 174,4 кв.м.

Рішенням Тячівського районного суду від 27.08.2019 року у справі №307/3489/18, залишеним без змін Закарпатським апеляційним судом, зазначене домоволодіння : житловий будинок та господарські споруди, розташовані на земельній ділянці к.н. :02:001:0127 за адресою: АДРЕСА_1 , визнано об`єктом спільної сумісної власності та визнано за позивачкою право власності на Ѕ ідеальну частку зазначеного житлового будинку та господарських споруд.

Касаційний суд у цій справі своєю постановою скасував рішення судів у цій справі та посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позову про поділ майна через пропуск строків позовної давності, оскільки спір виник в 2013 році, а для поділу майна встановлено строк в 3 роки.

Разом з тим Касаційний суд зазначив, що суди першої та апеляційної інстанції правильно встановили той факт, що зазначене домоволодіння є спільним сумісним, набутим у шлюбі сторонами і по суті визначив, що позивачка втратила право на поділ цього майна в натур, що однак не позбавляє її права спільної сумісної власності на це нерухоме майно.

Тому, вважає, що єдиним ефективним способом захисту її прав на частку в цьому майні є визначення порядку користування цим нерухомим майном.

Посилаючись на ст.ст.318,355,356,358,360,368,369,377,379,383,391ЦК України, ст..120 ЗК України, п. 14 Постанови №20 від 22.12.1995 року Пленому Верховного Суду України « Про судову практику по справах за позовами про захист права приватної власності « застосування, п. 6 Постанови №7 від 04 жовтня 1991 року Пленому Верховного Суду України « Про практику застосування судами законодавства, зщо регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» та позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 17.02.2016 року №6-1500цс15, Верховного Суду від 03.10.2018 у справі 369/928/16-ц, просить суд встановити порядок користування спільним сумісним майном, а саме домоволодінням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , наступним чином:

виділити у користування позивачці: дві ізольовані кімнати площею 22,9 кв.м. та 27,5 кв.м., ( на платі технічного пспорту як приміщення «10 та «11») розміщені на II поверсі будинку, загальною площею 50,4 кв.м. , а також сарай літери Г;

виділити у користування відповідачу : ізольовані кімнати холу площею 24,6 кв.м., кухні площею 19,8 кв.м., столової 24,7 кв.м. на І поверсі ( на плані технічного паспорту приміщення «з»,«6», «7»), кімнати площею 13,6 кв.м. на II поверсі (на плані технічного паспорту приміщення «9»), загальною площею 69,1 кв.м., а також гараж літери Г ;

у спільному користуванні співвласників залишити кімнати коридору (3,9 кв.м.) гардеробної (4,7 кв.м), холу ( 24,7 кв.м), ванної кімнати ( 4,8 кв.м), комори (6,3 кв.м.), розташовані на І поверсі будинку ( на плані технічного паспорту приміщення «і»,«2», «4», «5»), сходинкову клітину з першого на другий поверх та приміщення холу площею 21,6 кв.м., розміщене на II поверсі будинку (приміщення «8» на плані техпаспорту будинку), а також земельну ділянку к.н. :02:001:0127, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , призначену для обслуговування спільного житлового будинку, в т.ч. двір домоволодіння, вбиральню літери В, ворота; стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати та витрати на правову допомогу.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визначення порядку користування спільною сумісною власністю.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що не відповідають дійсності твердження позивачки та її представника про те, що нібито за період шлюбу, тобто з березня 1997 р. по травень 2011 р., ним та ОСОБА_3 було побудовано житловий будинок, який знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1 і, що позивачці належить ідеальна частка у власнсоті цього будинку, яке в достатній мірі спростовується наступним.

Рішенням Тячівського районного суду по цивільній справі № 307/2925/13-ц пр. № 2/307/1531/13 ще від 7 жовтня 2013 р. в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання названого будинку спільною сумісною власністю було відмовлено і встановлено, що готовність будинку станом на 26.09.2013 складала всього близько 50 %, що будинок почав він будувати ще в 1992 році і, що експлуатація елементів будинку можлива лише при умові проведення їх ремонту. В будинку відсутні внутрішні комунікації, зовнішнє та внутрішнє оздоблення, підлога, сантехнічні пристрої тощо.

Також стверджує, що на протязі тривалих розглядів попередніх справ позивачкою та її представником не надано жодного однозначного достовірного і допустимого доказу, а саме витрат спільних коштів на спорудження названого будинку, крім посилань на ст. 60 СК України,

Судами, в тому числі і наведеним рішенням, було встановлено, що дозвіл на будівництво було надано і саме будівництво розпочато ще в 1992 р., що навіть через 2 роки після формального розірвання шлюбу, і через 5 років після фактичного розпаду сім`ї, готовність будинку складала всього біла 50 %, і, що будинок більш менш був закінчений і прийнятий в експлуатацію лише в кінці 2013 р.

Разом з цим, звертає увагу суду на те, що неможе йти мова про право ОСОБА_3 на ідеальну частку у власності будинку, якщо Верховний суд постановою по цивільній справі №307/3489/18 за її позовом від 18 травня 2022 р., відмовив у задовленні позовних вимог про визнання майна спільним та визнання права на ідеальну частку нерухомого майна, так як згідно ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України порядок користування майном може бути встановлений саме між його власниками і в рамках належних їм ідеальних часток у праві спільної власності на нього.

Крім цього зазаначає, що дана позовна вимога представника позивачка не підлягає задоволенню і внаслідок пропуску строку позовної давності, оскільки згідно з ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність по спорам між подружжям по суті не поширюється лише на деякі вимоги, що випливають із порушення особистих не майнових прав, а порядок користування власністю відноситься до майнових прав, внаслідок чого на спори з його приводу у відповідністю з ч. 2 ст. 72 СК України поширюється трьох річний строк позовної давності, а тому згідно з вищенаведеного Постановою Верховног суду України початок перебігу строку давності по даній позовній заяві слід рахувати з часу звернення з позовом в 2013 р. ОСОБА_3 , тобто строк позовної давності по даній справіі сплив ще 12 серпня 2016 р. Вказаному відповідає і фактична поведінка ОСОБА_3 , оскільки вона з власних спонукань вже біля десяти років не приходила в будинок, хоча ключі від будинку в неї так і залишились. Тому просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та дослідивши матеріали справи суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений 1 березня 1994 року та зареєстрований у виконкомі Тернівської сільської ради за актовим записом № 29., що стверджується свідоцтвом про шлюб Серія НОМЕР_1 від 22.11.2010.

Рішенням Тячівського районного суду від 27.08.2019 року у справі №307/3489/18, залишеним без змін постановою Закарпатським апеляційним судом від 18 травня 2022 року, житловий будинок та господарські споруди, що розташовані на земельній ділянці кадастровий номер :02:001:0127, за адресою: АДРЕСА_1 , визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та визнано за позивачкою право власності на Ѕ ідеальну частку зазначеного житлового будинку та господарських споруд.

Верховний Суд, у цій справі №307/3489/18, своєю постановою від 18.05.2022 року скасував рішення судів та у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним та визнання права на ідеальну частку нерухомого майна відмовив з підстав пропуску строку позовної давності.

Інших доказів які б підтверджували те, що позивачка ОСОБА_3 є спільним частковим власником вищезазначеного житлового будинку та господарських споруд суду не надано.

Згідно ст.. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Як вбачається порядок користування майном може бути встановлений саме між його власниками і в рамках належних їм ідеальних часток у праві спільної власності на нього.

Отже, оскільки позивачка не є влансиком житлового будинку та господарських споруди, що розташовані на земельній ділянці кадастровий номер :02:001:0127, за адресою: АДРЕСА_1 , таких доказів суду не надано, то в задоленні її позову про визначення порядку користування спільною сумісною власністю, слід відмовити.

З урахуванням того, що позивачеві у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати у справі слід віднести за її рахунок.

Керуючись ст. ст. 4, 10-13, 76-78, 81, 83, 89, 133, 141, 258, 259, 264-265, 268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 , від імені якої діє представник ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про визначення порядку користування спільною сумісною власністю-відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Закарпатського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса листування: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення виготовлено 20.10.2022.

Суддя: В.В. Чопик