ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1763/22 Справа № 205/1779/16 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 вересня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Новокодацький районний відділ у м.Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення та зняття з реєстрації,

за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , правонаступниками якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_4 , Новокодацький районний відділ у м.Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення,

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про скасування права власності,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Новокодацький районний відділ у м.Дніпрі ГУ ДМС України у Дніпропетровській області, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення та зняття з реєстрації.

Разом з тим, у травні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: ОСОБА_4 , Новокодацький районний відділ у м.Дніпрі ГУ ДМС України у Дніпропетровській області, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 квітня 2016 року було об`єднано в одне провадження цивільні справи №205/1779/16 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Новокодацький районний відділ у м.Дніпрі ГУ ДМС України у Дніпропетровській області, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення та зняття з реєстрації, та №205/3005/15 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: ОСОБА_4 , Новокодацький районний відділ у м.Дніпрі ГУ ДМС України у Дніпропетровській області, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування права власності.

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилалися на те, що на підставі Договору дарування від 24 грудня 2014 року ОСОБА_4 на праві приватної власності належить 1/2 частина домоволодіння, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 частині вищевказаного домоволодіння належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 червня 2014 року.

У вказаному домоволодінні є зареєстрованими: ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .

Стосовно ОСОБА_5 позивачі зазначали, що згідно штампу у паспорті 09 липня 2014 року вона була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , але власники згоду на її реєстрацію не надавали. Після звернення до правоохоронних органів щодо реєстрації сторонньої особи на житловій площі, отримали відповідь, що згідно наявних обліків ГУ ДМС України в Дніпропетровській області відомості щодо реєстрації місця проживання та зняття з реєстрації місця проживання стосовно ОСОБА_5 за заявленою адресою: АДРЕСА_2 , відсутні. Таким чином, ОСОБА_5 проживає за вказаною адресою не маючи на те законних підстав.

На теперішній час фактично у домоволодінні проживають ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 .

Також позивачі зазначали, що після набуття права власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , вони неодноразово намагалися потрапити до будинку, але ОСОБА_3 та ОСОБА_5 всіляко цьому протидіють. На неодноразові прохання вирішити питання мирним шляхом і добровільно надати можливість користуватися будинком ОСОБА_5 відповідає відмовою та відмовляється звільнити власність. Відповідачі своїми діями, самоправно займаючи будинок, перебуваючи в ньому без достатніх підстав, створюють позивачам перешкоди в користуванні житловим будинком, земельною ділянкою та спорудами.

У зв`язку з вищевикладеним, позивачі змушені звернутися до суду та просити усунути їм, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , перешкоди у користуванні власністю.

Зокрема, ОСОБА_4 просила суд усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 із спірного домоволодіння, зняття таких осіб із реєстраційного обліку, та зобов`язати таких відповідачів звільнити вищевказане домоволодіння від належних їм речей, залишивши зазначене домоволодіння у стані, що відповідає санітарно-гігієнічним нормам.

У свою чергу, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , такими, що втратили право користування житловим будинком, зобов`язати виселитися та знятися з місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , а також зобов`язати таких відповідачів звільнити вищевказане домоволодіння від належних їм речей, залишивши зазначене домоволодіння у стані, що відповідає санітарно-гігієнічним нормам.

Крім того, до початку розгляду даної цивільної справи по суті, ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про скасування права власності, в обґрунтування якого посилався на обставину того, що коли він дізнався, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стали власниками відповідно по 1/4 частині домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , то дуже здивувався, бо зважаючи на верховенство права, неупередженість та справедливість, відповідачі за зустрічним позовом не мали ніякого права на частку спадщини від спадкодавця ОСОБА_10 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , по причині того, що їх батько ОСОБА_11 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 , не був спадкоємцем, оскільки, відповідно до ст.527 ЦК України (в редакції 1963 року), спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця.

Тобто, ОСОБА_11 , батько ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 , ніяким чином не був спадкоємцем, а тому вважав посилання відповідачів за зустрічним позовом, відповідно до ст.529 ЦК України (в редакції 1963 року), що онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був спадкоємцем, нікчемними.

У зв`язку із викладеним, позивач за зустрічним позовом просив суд скасувати право власності за ОСОБА_2 на 1/4 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , та скасувати право власності за ОСОБА_1 на 1/4 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 вересня 2019 року в задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Новокодацький районний відділ у м.Дніпрі ГУ ДМС України у Дніпропетровській області, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення та зняття з реєстрації відмовлено в повному обсязі.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: ОСОБА_4 , Новокодацький районний відділ у м.Дніпрі ГУ ДМС України у Дніпропетровській області, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення задоволено частково. Усунуто перешкоди ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у користуванні власністю у вигляді частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом зняття ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 про виселення та зняття таких осіб із реєстраційного обліку відмовлено.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про скасування права власності відмовлено в повному обсязі.

Також вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять його скасувати у частині позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 про виселення та зняття таких осіб із реєстраційного обліку. При цьому, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 про виселення та зняття таких осіб із реєстраційного обліку, а саме:

- Усунути перешкоди в користуванні власністю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 шляхом визнання ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим будинком літ. А-1, А 1, а-1, загальною площею 63,3 кв.м. та господарськими будівлями та спорудами (літня кухня літ. Б,б, гаражі літ. В.Г., сарай літ. Д, убиральня літ. Е, душ літ. Літ Ж, вольєр літ. З, навіс літ. К), розташованих в АДРЕСА_2 ;

- Усунути ОСОБА_1 , ОСОБА_2 перешкоди у користуванні власністю, шляхом виселення з домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 ;

- Зобов`язати ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 звільнити домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , від належних їм речей, залишивши зазначене домоволодіння у стані, що відповідає санітарно-гігієнічним нормам;

- Судові витрати покласти на ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 солідарно.

ОСОБА_3 також подав до суду апеляційну скаргу на вказане судове рішення та, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неповне їх з`ясування, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права та порушення вимог процесуального закону, просив його змінити в частині зустрічного позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та визнати недійсним технічний паспорт від 16 листопада 2012 року на садибний будинок (домоволодіння) за адресою: АДРЕСА_2 , інвентаризаційна справа №4507(1280), за реєстровим №614-248. Скасувати реєстрацію технічного паспорта від 16 листопада 2012 року на садибний будинок (домоволодіння) за адресою: АДРЕСА_2 , інвентаризаційна справа №4507(1280), за реєстровим №614-248. Крім того, скасувати право власності за ОСОБА_2 на 1/4 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , за реєстровим №6560943, та скасувати право власності за ОСОБА_1 на 1/4 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 ., за реєстровим №6561695.

Разом з тим, ОСОБА_3 , відповідно до ст.360 ЦПК України, подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому просить відмовити позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в задоволенні вимог за їхньою скаргою у даній справі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів такої скарги.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у свою чергу також подали відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в якому просять залишити апеляційну скаргу останнього без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується апелянтом ОСОБА_3 без змін, оскільки, в процесі розгляду справи у відповідній частині суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, тому вважають доводи скарги безпідставними, а судове рішення в оскаржуваній частині законним і обґрунтованим.

Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційні скарги у цій справі станом на час їх розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на те, що рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 вересня 2019 року оскаржується в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування права власності та щодо позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 про виселення та зняття таких осіб із реєстраційного обліку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частинах, які оскаржуються. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Так, відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваних частинах без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що на підставі Договору дарування від 24 грудня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенко А.О., зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №8220327 від 24 грудня 2014 року, ОСОБА_4 на праві приватної власності належить 1/2 частина домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.9 том 1).

Вказане речове право ОСОБА_4 зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №31559821 від 24 грудня 2014 року (а.с.10 том 1).

Судом також встановлено, що 1/4 частина домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_2 на підставі рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 червня 2014 року.

Вказане речове право ОСОБА_2 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом №6560943 від 28 липня 2014 року (а.с.11 том 1).

При цьому, судом встановлено, що 1/4 частина домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_1 на підставі рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 червня 2014 року.

Вказане речове право ОСОБА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №6561695 від 28 липня 2014 року (а.с.12 том 1).

Водночас, станом на момент розгляду даної справи, судом першої інстанції було установлено, що у вищевказаному домоволодінні є зареєстрованими та фактично мешкають ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 .

Крім того, під час розгляду справи було встановлено, що відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 станом на день розгляду справи фактично за місцем розташування спірного домоволодіння, а саме за адресою: АДРЕСА_2 , не проживають, а є лише зареєстрованими за вказаною адресою.

Зазначені обставини щодо місця проживання відповідачів визнані сторонами в повному обсязі та підтверджені показами свідків, а факт реєстрації за вказаною адресою усіх відповідачів за первісним позовом та позовом третьої особи підтверджується повідомленнями ГУДМС, УДМС України в (у) Дніпропетровській області (а.с. 76-81, том 1).

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 є інвалідом з дитинства І групи безстроково, особою із порушеними функціями опори та пересування, потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується висновком медико-соціальної (експертної) комісії (а.с.65 том 1). При цьому, судом було встановлено, що такий постійний догляд за вказаною особою здійснює ОСОБА_5 .

Зі змісту пояснень свідків: ОСОБА_2 ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , допитаних під час розгляду справи у відкритому судовому засіданні, судом першої інстанції було встановлено, що між сторонами по даній справі виникли стійкі неприязні стосунки. Показання свідків носили здебільшого емоційний характер, відображаючи не фактичні обставини справи, а своє емоційне відношення до стану речей, що виникли із приводу даного спору. Разом із цим, зміст таких показів підтвердив фактичне проживання на території спірного домоволодіння ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 .

Також показами свідків було підтверджено, що ОСОБА_5 так само має неприязні стосунки із ОСОБА_8 , внаслідок чого останні фактично мешкають у різних частинах домоволодіння. Зокрема, ОСОБА_8 використовує як місце постійного проживання приміщення літньої кухні, а ОСОБА_5 та ОСОБА_3 займають іншу частину домоволодіння.

Колегією суддів у судовому засіданні суду апеляційної інстанції також встановлено, що ОСОБА_8 , колишній власник 1/2 частини домоволодіння з приводу якого мається даний спір, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого 02 червня 2020 року Новокодацьким районним у місті Дніпро відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), актовий запис № 845.

У зв`язку з чим, після ознайомлення із копією спадкової справи №332/2020, заведеної після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року було залучено до участі у даній справі правонаступників ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 .

Так, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що Конституцією України одночасно передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції в оскаржуваних апелянтами частинах, виходячи з наступного.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року встановив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто, дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто, повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Суд вважав, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Аналогічний за своїм змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19).

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилається на те, що судом першої інстанції було ухвалено рішення при неповно та всебічно з`ясованих обставинах справи, при цьому, не надано належну оцінку всім доказам, наявним в матеріалах справи.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржників, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 набули право користування спірним житловим приміщенням згідно із законом, тобто, набули охоронюване законом право на мирне володіння майном.

При цьому, ОСОБА_3 , як особа з інвалідністю 1 групи, непрацездатний, потребує певних вимог до житлового приміщення в якому мешкає та стороннього догляду, що здійснюється ОСОБА_5 .

Також судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , як набувачі були обізнані про проживання вказаних осіб у спірному житловому приміщенні.

Так, у статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР.

Між тим, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 таких підстав не було зазначено.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає мотивованим висновок районного суду, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Тобто, сам факт переходу права власності на житловий будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знали про проживання в ньому вказаних відповідачів - членів сім`ї колишнього власника цього житла, один з яких є особою з інвалідністю І групи, іншого житла не має, другий відповідач здійснює постійний догляд за ним, а третій відповідач використовує таке приміщення також для постійного проживання не маючи іншого житла. У свою чергу, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 хоча набули охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявили розумну дбайливість про інтереси вказаних відповідачів, зокрема, не з`ясували чи відмовляються відповідачі від свого права користування таким жилим приміщенням.

При цьому, суд першої інстанції звертав увагу, що відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 не є такими, що самоправно вселилися до жилого приміщення, а тому підстави, передбачені, зокрема, статтею 116 ЖК УРСР, для їх виселення відсутні.

Таким чином, районний суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині виселення зі спірного домоволодіння та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України), а відтак відсутні правові підстави для задоволення таких вимог.

ОСОБА_3 у своїй скарзі посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заявленого ним зустрічного позову, оскільки правові підстави для набуття права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно відсутні, а тому право власності вказаних учасників справи підлягає скасуванню.

Проте, колегія суддів вважає неспроможними такі доводи ОСОБА_3 , з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, право власності у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 1/4 частину домоволодіння за кожним виникло на підставі відповідного судового рішення.

Так, згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч.5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Набуття права власності у особи на нерухоме майно за рішенням суду повністю кореспондується із вказаними нормами цивільного законодавства України.

Матеріалами даної цивільної справи підтверджено, що рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 червня 2014 року набуло чинності у встановленому законом порядку.

ОСОБА_3 у своєму позові посилався, зокрема, на те, що рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 червня 2014 року порушені його права та охоронювані законом інтереси, проте своїм правом на апеляційне оскарження вказаного судового рішення не скористався.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 1/4 частину спірного домоволодіння за кожним відповідно, набуто правомірно, а відтак правові підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про скасування права власності відсутні.

Водночас, колегія суддів погоджується з висновками районного суду щодо вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним технічного паспорта на вказане домоволодіння, оскільки технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна не може вважатись правовстановлюючим документом, адже він не встановлює й не засвідчує речові права особи стосовно певного майна та у свою чергу не породжує для неї відповідних обов`язків. Такий документ містить у собі інформацію суто технічного характеру у вигляді основних відомостей про об`єкт нерухомого майна, а тому не може бути визнаний судом недійсним.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зустрічна позовна заява в цій частині також не підлягає до задоволення, оскільки вказані вимоги не ґрунтуються на законі.

Інші доводи апеляційних скарг щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність судового рішення в оскаржуваних частинах.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні цього спору не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, а наведені в апеляційних скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування судового рішення в оскаржуваних частинах відсутні.

Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваних ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 частинах без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 вересня 2019 року в оскаржуваних частинах залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова