Справа № 344/7140/16-ц
Провадження № 2/344/88/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого-судді Антоняка Т.М.,

секретарв: Максимів Н.С., Устинської Н.С., Мрічко Н.І.,

за участю сторін:

представників позивача: Леника Ю.М., ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру

В С Т А Н О В И В:

16.01.2003 року ОСОБА_4 звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення, покликаючись на те, що вона, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 , придбала дві квартири: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області від 20 квітня 2000 року № 178 їм дозволено реконструювати та об`єднати ці квартири в одну за № 8. 29 травня 2000 року Івано-Франківським ОБТІ видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Таким чином, вона та ОСОБА_2 є співвласниками вказаної квартири. ОСОБА_2 , без її згоди, вселив у спірну квартиру свою матір ОСОБА_5 та інших осіб, що чинять їй перешкоди у користуванні квартирою (а.с. 2-3, т. 1).

17.09. 2003 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, у якому просив, у порядку спільного майна подружжя, визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_2 , з виплатою ОСОБА_4 половину вартості вказаної квартири, покликаючись на те, що спірна квартира придбана у шлюбі з відповідачкою, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, а оскільки між ними не досягнуто згоди щодо користування квартирою, просив визнати за ним право власності на неї з виплатою відповідачці компенсації у розмірі 1/2 частини вартості вказаної квартири (а.с. 21, т. 1).

У додатковій зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 вказав, що його мати ОСОБА_5 як подарунок виконала значну частину ремонтних робіт за власні кошти, на суму 130 795,48 грн., що підтверджено відповідними квитанціями, накладними, актом виконаних робіт. Просив в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_2 , з виплатою ОСОБА_4 компенсації у розмірі належної їй частини квартири (а.с. 82, т. 1).

Третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_6 звернулась до суду 27.06.2006 року із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення, посилаючись на те, що ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2005 року було затверджено мирову угоду, укладену між нею та ОСОБА_4 , за умовами якої є визнання за ОСОБА_6 права власності на спірну квартиру, але вона, як її власник, не може користуватися нею, оскільки в ній проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (а.с. 127-128, т. 1).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2006 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , стягнувши з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 грошову компенсацію у розмірі 29 295 грн. В задоволенні позовних вимог третьої особи ОСОБА_6 відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 14 березня 2005 року (а.с. 166-169, т. 1).

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2015 року, залишено без змін рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2006 року (а.с. 33-37, т. 2).

Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року, задоволено касаційну скаргу представника ОСОБА_4 . Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2006 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 76-78, т. 2).

Системою автоматичного розподілу дану цивільну справу розподілено судді Бородовському С.О. (а.с. 81, т. 2).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 червня 2016 року (с. Бородовський С.О.) справу прийнято до провадження (а.с. 82, т. 2).

У зв`язку із закінченням 23.01.2017 року п`ятирічного строку призначення судді Бородовського С.О. вперше та відповідно до розпорядження керівника апарату Івано-Франківського міського суду Оліяра В.І. № 6 від 26.01.2017 року проведено повторний автоматичний розподіл даної цивільної справи (а.с. 108, т. 2).

Системою автоматичного розподілу дану цивільну справу розподілено судді Домбровській Г.В. (а.с. 109, т. 2).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2017 року (с. Домбровська Г.В.) справу прийнято до провадження (а.с. 110, т. 2).

У зв`язку із закінченням 24.04.2017 року п`ятирічного строку призначення судді Домбровської Г.В. вперше та відповідно до розпорядження керівника апарату Івано-Франківського міського суду Оліяра В.І. № 56 від 04.05.2017 року проведено повторний автоматичний розподіл даної цивільної справи (а.с. 118, т. 2).

Системою автоматичного розподілу дану цивільну справу розподілено судді Польській М.В. (а.с. 119, т. 2).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 травня 2017 року (с. Польська М.В.) справу прийнято до провадження (а.с. 120, т. 2).

У зв`язку із закінченням 31.08.2017 року п`ятирічного строку призначення судді Польської М.В. вперше та відповідно до розпорядження керівника апарату Івано-Франківського міського суду Оліяра В.І. № 103 від 03.08.2017 року проведено повторний автоматичний розподіл даної цивільної справи (а.с. 126, т. 2).

Системою автоматичного розподілу дану цивільну справу розподілено судді Антоняку Т.М. (а.с. 127, т. 2).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 серпня 2017 року (с. Антоняк Т.М.) справу прийнято до провадження (а.с. 128, т. 2).

12.03.2018 року ОСОБА_5 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 з вимогою про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 143-151, т. 2), у якому вказує, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 втратили право власності на квартиру АДРЕСА_2 в результаті укладення 25.01.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 договору купівлі-продажу спірної квартири, згадана квартира втратила статус спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Частка ОСОБА_2 у спільній сумісній власності квартири перейшла за його волею до ОСОБА_8 , а в подальшому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за договором купівлі-продажу, від ОСОБА_8 до неї. При цьому, частка ОСОБА_4 у спільній сумісній власності на квартиру також перейшла до до неї, а ОСОБА_4 , натомість, отримала право на компенсацію ОСОБА_2 вартості частки квартири (а.с. 143-151, т. 2).

Ухвалою Івано-Франківський міського суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2019 року об`єднано в одне провадження зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру з позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, за позовом третьої особи, яка пред`явила самостійні вимоги, - ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення.

Відповідно до заяви, поданої 19.07.2018 року представник ОСОБА_6 адвокат Денисенко Г.В. просив залишити без розгляду позов третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_6 .

В судовому засіданні представники позивачки та відповідачки за зустрічними позовами ОСОБА_4 просили задовольнити вимоги поданого нею позову. У задоволенні зустрічних позовів просили відмовити.

Відповідач та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 просив суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 та задовольнити вимоги поданого ним зустрічного позову.

Представник ОСОБА_5 в судовому засіданні просив задовольнити поданий нею зустрічний позов та відмовити у позові ОСОБА_4 та зустрічному позові ОСОБА_2 .

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебуваючи у шлюбі з 24 липня 1993 року по 07 липня 2003 року.

За період перебування у шлюбі сторони придбали дві квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 (а.с. 8-9, т. 1).

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області від 20 квітня 2000 року № 178 надано дозвіл реконструювати та об`єднати вищезазначених квартири в одну (а. с. 10, т. 1).

29 травня 2000 року ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 (а. с. 5, т. 1).

Відповідно до висновку № 268 будівельно-технічної експертизи від 04 березня 2004 року вартість квартири спірної складає 189 000 грн (а.с. 24-25, т. 1).

Відповідно до висновку № 768 будівельно-технічної експертизи від 02 серпня 2004 року, розподіл квартири АДРЕСА_2 , неможливий (а.с. 54-55, т. 1).

Як встановлено матеріалами справи, 25.01.2007 року ОСОБА_2 продав спірну квартиру ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу.

ОСОБА_5 , відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 14.05.2009 року, є власником квартири АДРЕСА_2 (а.с. 156, 157, т. 2).

Відповідно до розділу VІІ «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України, вказаний кодекс регулює правові відносини, які виникли після набрання ним чинності, тобто після 01 січня 2004 року.

До 01 січня 2004 року чинним був Кодекс про шлюб та сім`ю України.

У зв`язку з цим, з огляду на час набуття сторонами права власності на спірне нерухоме майно для вирішення спору щодо поділу спірних будинку та квартири суд застосовує норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (надалі - КпШС України), який втратив чинність, але був чинним на момент виникнення спірних правових відносин.

Відповідно до статті 22 КпШС України (який був чинним на час виникнення правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного суду, викладеними в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19).

На обґрунтування вимог зустрічного позову ОСОБА_2 вказує, що протягом 1998 та 1999 років у спірній квартирі проведено ремонтні роботи за кошти його матері ОСОБА_5 , на суму 130 795,48 грн. та передано йому як подарунок, що підтверджено відповідними квитанціями, накладними, актом виконаних робіт. Проведені його матір`ю будівельно-ремонтні роботи істотно впливають на вартість квартири та належать йому на праві особистої власності, з огляду на що просить, в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_2 , з виплатою ОСОБА_4 компенсації у розмірі належної їй частини квартири, з урахуванням наведених витрат.

Згідно із ст.ст. 243, 244 ЦК УРСР, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети.

Договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суду не представлено належних доказів укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 письмового, нотаріально посвідченого договору дарування ремонто-будівельних робіт на вказану ОСОБА_2 суму - 130 795,48 грн. Також, у матеріалах справи відсутні докази надання згоди членів колишнього подружжя на виконання будівельних та ремонтних робіт у спірній квартирі.

Про вищезазначені обставини зазначено і в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року, у якій зроблено висновок, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково дійшли висновку про те, що 69 % вартості квартири є особистою власністю ОСОБА_2 .

З огляду на вищезазначене, зустрічний позов ОСОБА_2 не підлягає до задоволення.

При вирішенні зустрічного позову ОСОБА_5 , суд зазначає, що ОСОБА_2 набув право власності на спірну квартиру АДРЕСА_2 на підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2006 року у справі № 2-22/2006, яке залишене в силі ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2015 року.

Також встановлено, що 25.01.2007 року ОСОБА_2 продав спірну квартиру ОСОБА_7 , на підставі Договору купівлі-продажу. А згідно Договору купівлі-продажу квартири від 14.05.2009 року ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_2 у ОСОБА_7 .

Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2006 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Отже, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2006 року, на підставі якого ОСОБА_2 став власником спірної квартири, скасоване вищою інстанцією, а відтак таке втратило свою чинність.

Доводи представника ОСОБА_5 про те, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 було подано після спливу понад восьми років після прийняття рішення Івано-Франківським міським судом рішення від 21.11.2006 року, через що Апеляційним судом Івано-Франківської області та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ порушено право ОСОБА_5 на справедливий суд є безпідставними.

Так, положеннями статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основновоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до … остаточного рішення суду.

Тобто, суди, при розгляді спорів, не можуть ставити під сумнів рішення судів, які набрали законної сили та надавати цим рішенням правої оцінки, перевіряти їх правильність.

Частиною 1 ст. 417 ЦПК України визначено, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

А положеннями ч.ч. 4, 5 ст. 411 ЦПК України визначено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення, то суд бере до уваги те, що на даний час ОСОБА_5 є титульним власником спірної квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру права власності на нерухоме майно.

У межах даної справи сторони не ставлять під сумнів правомірність набуття ОСОБА_5 спірної квартири.

Крім того, у провадженні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області знаходиться справа № 344/9762/16-ц, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , про витребування майна (квартири) з чужого незаконного володіння, провадження у якому зупинено на підставі ухвали суду від 07 листопада 2017 року, до вирішення по суті даної справи. Відтак, у справі № 344/9762/16-ц здійснюватиметься правова оцінка законності витребування ОСОБА_4 спірної квартири із власності ОСОБА_5 .

З огляду на вищевстановлені обставини, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позову ОСОБА_4 .

Зважаючи на вищевстановлені судом обставини, слід відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення. Також, суд вважає безпідставними вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та вимоги зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру.

Керуючись, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 268, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Тарас АНТОНЯК

Повний текст рішення складено 01.11.2022 року.