Справа № 372/837/21
Провадження № 2-115/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2022 року м. Обухів

Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Зінченко О.М.,

при секретарях Тищенко І.Д., Литвинюк Ю.М.,

представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа Державний нотаріус Антонченко Олександра В`ячеславівна про визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків його недійсності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків його недійсності, що в 15 травня 2015 року між, ОСОБА_3 , та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір дарування 1/2 квартири АДРЕСА_1 після багаторазових умов та домовленостей між сторонами про довічний догляд за позивачкою зі сторони обдарованої, коли настане час потреби у такому догляді, та про те, що позивач доживатиме віку у подарованій квартирі, адже це - її єдине житло. На момент укладення договору позивачка довіряла обдарованій так як знайомі були до того декілька років. Відповідачка ще до початку спільної співпраці одразу попросила оформити на неї заповіт, що видавалось позивачу не зовсім етичним і порядним, але заповіт було оформлено у нотаріуса Семенченка І.М. у м. Українка. Трохи пізніше відповідачка завела розмову про те, щоб укласти з нею договір дарування. Так як позивачка довіряла їй повністю і відмовити було боязно, тому оскаржуваний договір дарування було також укладено. Таким чином, виходячи з фактичних обставин укладення спірного договору дарування від 15 травня 2015 року, домовленостей між сторонами про довічний догляд у майбутньому, позивачка не мала і не могла мати наміру передати у дар безоплатно єдине житло та передати його у фактичне одноосібне володіння відповідача, залишившись тим самим без житла взагалі. Дарунок було зроблено в рахунок оплати майбутніх і поточних послуг. Саме тому, згідно з домовленостей позивачка залишилася проживати у ніби то подарованій відповідачці квартирі довічно, продовжувала оплачувати всі ці роки і оплачує на цей час всі рахунки та інші витрати по утриманню квартири. Натомість обдарована відповідачка проживає у іншому місці, жодної копійки не заплатила за більш ніж 5 років володіння подарованою квартиро. Крім того відповідачкою порушені домовленості по наданню позивачу послуг з догляду та вчинено дії щодо задоволення майже всім майном позивача в рахунок все тих же майбутніх так і не наданих послуг. Відтак позивачка була вимушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав та просила в судовому порядку визнати недійсним договір дарування.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила задовольнити в повному обсязі. Також зазначила, що договір дарування позивачка підписала під впливом помилки, так як вважала, що це не договір дарування, а договір довічного утримання.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення заявлених вимог заперечив, надав до суду відзив, який підтримав в судовому засіданні, крім того зазначив, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність.

Третя особа Державний нотаріус Антонченко Олександра В`ячеславівна, в судове засідання не з`явився, направив заяву, в якій зазначив, що при вирішенні цієї справи поклався на розсуд суду та просив слухати справу без його участі.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні повідомила, що позивачка є її колега, вона залишалась одна і виникало питання про її догляд. Позивачка думала що підписувала з відповідачкою договір довічного утримання, однак вже в січні 2021 року виявилось, що позивачка підписала договір дарування, про що особисто свідку розповідала. Під час підписання договору свідок присутньою не була.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні зазначила, що вона є подругою позивачки, позивачка розповідала, що подарувала ОСОБА_4 Ѕ її квартирив травні 2015 року. дізнавшись про вказані обставини свідок попереджала позивача про те,що нею було підписано договір дарування а не договір довічного утримання, на що позивачка зазначала, що зробила все правильно так як довіряла відповідачу та сумнівів не мала. також свідок зазначила, що жодного разу не бачила як відповідачка доглядає за позивачкою та не піклувалася про неї, неподалік від подвір`я свідка ОСОБА_6 позивач має будинок, однак він в неналежному стані для проживання не придатний. Під час підписання договору свідок присутньою не була.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 зазначив, що він є племінником позивачки, в 2015 році позивачка повідомила його проте, що подарувала частину квартири відповідачу, за те, що та її буде доглядати, такій новині він зрадів та лише підтримав позивача в цьому. ОСОБА_4 належно доглядала позивачку, у всіх побутових речах допомагала, мила, підстригала, прала речі,заперечень остання не мала. Однак в подальшому відносини сторін зіпсувались, позивачка розповідала, що віддала відповідачу гроші, однак жалкувала про це, і вже з вересня 2020 року ОСОБА_4 свідок не бачив, в квартирі вона не проживає, тітка вже зрозуміла що вона помилилася в той час коли віддала гроші та документи. Також свідок зазначив, що в 2015 році тітка розуміла наслідки та обставини укладеного договору.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися причин неявки суду не повідомили, про час дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, свідків перевіривши матеріали справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що за договором дарування квартири від 15.05.2015 року ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла у дарунок Ѕ частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Вищевказаний договір посвідчений державним нотаріусом Української міської державної нотаріальної контори Антонченко О.В.

Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до п. 10 договору Дарувальник та Обдаровуваний після ознайомлення з проектом цього договору заявляють та гарантують один одному та іншим особам, що: вони не перебувають у хворобливому стані, не страждають у момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті, не перебувають під впливом лікарських, наркотичних засобів, психотропних речовин.

Пунктом 13 договору встановлено, що цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами при умові його нотаріального посвідчення.

Окрім того в матеріалах справи міститься нотаріальна довіреність від 21.03.2019 року, посвідчена приватним нотаріусом Дідківською Ю.В. та зареєстровану за № 216 на управління, користування, розпорядження земельними ділянками загальною площею 0,305 га., цільове призначення - обслуговування будівель і господарських споруд, ведення особистого підсобного господарства, що розташовані на території Щербаніської сільської ради Обухівського району Київської області, які належать Позивачу на підставі Державного акту на право власності на землю ІІ-КВ № 112904, та житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

25.06.2020 року Позивач склала заповіт, на ім`я Відповідача, яким на випадок своєї смерті заповіла все своє майно ОСОБА_4 .

Відтак суд приходить до висновку, що Позивач на момент укладення оспорюваного договору дарування не могла помилятися стосовно правової природи укладеного нею правочину та не існувало обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладення.

Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

ОСОБА_3 , змінила наміри щодо відчуження майна через 5 років після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договору під час укладення такого правочину.

Переважна більшість доводів у позовній заяві, становлять міркування стосовно того, що після укладення договору дарування відповідач змінили своє ставлення до позивача, що не може бути правовою підставою для визнання недійсним договору дарування з підстав помилки, яка мала існувати саме на момент вчинення такого правочину.

Дана позиція відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі N 6-93цс16. Та Постанові Верховного Суду України від 14 травня 2021 р. N 438/690/17; N 61-16265св19.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником св.

Пленум Верховного Суду України в п. 19Постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Такі правові висновки Верховного Суду України неодноразово були викладені в постановах по справах № 6-9цс14, № 6-60цс14, № 6-202цс15, № 6-1364 цс15 від 03.02.2016 року. Згідно правових висновків Верховного Суду України, наявність помилки, тобто, неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, має встановлюватися за наявності сукупності істотних обставин, якими є вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному.

Проаналізувавши все вищенаведене, суд вважає посилання на те, що оспорюваний договір дарування був укладений під впливом помилки, є необґрунтованим, та недоведеним відповідними доказами, тоді як за ст.ст.12,81, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З договору дарування вбачається, що нотаріусом було роз`яснено сторонам зміст ст.ст. 182, 203, 2136, 229, 230, 233, та ст. 334, 717 ЦК України, та те, що зміст договору та відповідні статті, зазначені у договорі, сторонам зрозумілі і нез`ясованих питань у них немає.

За змістом ч.3 ст.12 та ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження умов фіктивності оспорюваного правочину, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання його недійсним. Крім того, позивачем не надано доказів, підтверджуючих порушення його прав та законних інтересів у зв`язку з укладеним договором.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 202, 203,205,207,209,215,717,719, ЦК України, ст.ст. 4, 10, 76, 81,82,89, 259, 264-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа Державний нотаріус Антонченко Олександра В`ячеславівна про визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків його недійсності, відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М.Зінченко