Справа № 127/7471/15-ц
Провадження № 2/127/5050/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2022 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді Короля О.П.

секретаря Обертун Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ :

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення з відповідачів 131125,42 доларів США заборгованості за кредитним договором №DNABAE00003229 від 15.10.2007р.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.10.2007 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNABAE00003229, згідно з умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 39237,83 доларів США зі сплатою 12% на рік за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення 12.10.2012 року. В забезпечення виконання зобов`язань за цим договором 15.10.2007 року банк та ОСОБА_2 уклали договір поруки, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором №DNABAE00003229 від 15.10.2007 року. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, видавши ОСОБА_1 кредит в розмірі 39237,83 доларів США, однак ОСОБА_1 не здійснював погашення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість в сумі 131125,42 доларів США, з яких 28986,24 доларів США заборгованість за кредитом, 8481,41 доларів США заборгованість по процентах за користування кредитом, 1862,37 долари США заборгованість по комісії за користування кредитом та 91795,40 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Оскільки, вимоги позивача до боржника та поручителя залишені без задоволення позивач звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.06.2015р., винесеною за наслідками розгляду клопотання представника позивача, позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості в розмірі 131125,42 доларів США за кредитним договором №DNABAE00003229 від 15.10.2007р. в частині позовних вимог до ОСОБА_2 залишено без розгляду.

При розгляді справи відповідачем було подано зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання неукладеними кредитного договору №DNABAE00003229 від 15.10.2007р., укладеного між Приватбанком та ОСОБА_1 , та договору поруки №DNABAE00003229 від 15.10.2007р., укладеного між Приватбанком та ОСОБА_2 , яка в подальшому, згідно з ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24.05.2016р., залишена без розгляду.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.06.2016 р. в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що ПАТ КБ «Приватбанк» не доведено, що банком було відкрито рахунок № НОМЕР_1 , на який 16.10.2007 року було перераховано 26054,59 доларів США саме ОСОБА_1 на виконання кредитного договору №DNABAE00003229 від 15.10.2007р., оскільки у самсому кредитному договорі відсутні посилання на рахунок № НОМЕР_1 , а доказів укладення сторонами договору на відкриття такого рахунку позивачем не надано. Крім того матеріалами справи №2-1381/11, а саме висновком судової почеркознавчої експертизи №666 від 29.05.2012 року спростовано твердження позивача щодо отримання ОСОБА_1 коштів в сумі 26050 доларів США на виконання кредитного договору №DNABAE00003229 від 15.10.2007р.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 21.07.2016 р. рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16.06.2016 р. залишено без змін. Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з огляду на те, що банком не доведено факту отримання відповідачем кредитних коштів на виконання договору, а обов`язок позичальника повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом виникає лише в разі виконання банком свого зобов`язання щодо надання кредитних коштів позичальнику.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.11.2018 р. скасовано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16.06.2016 р. і ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 21.07.2016 р., а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд у своїй постанові від 07.11.2018 рю зазначив про те, що висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. У разі, коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопоттаням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен ро`яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення. Таким чином, обгрунтовуючи ухвалені рішення із посиланням на висновок судової почеркознавчої експертизи №666 від 29.05.2022 року, проведеної в іншій справі, суди не оцінили вказаний висновок у сукупності з іншими доказами в справі.

При новому розгляді справи представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_1 в запереченнях на позовну заяву від 06.05.2015р. та в судових засіданнях з позовними вимогами не погодилася, просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що кредитні кошти на виконання кредитного договору не отримані ОСОБА_1 , а отримані іншої особою, що підтверджено висновком експертизи, яка проведена при розгляді Староміським судом м. Вінниці цивільної справи №2-1381/11, та висновком судової технічної та почеркознавчої експертизи від 23.08.2022 р. №2003/2004/22-21 в справі №127/7471/15-ц. З огляду на те, що кошти відповідачем не отримувались, на думку представника відповідача, відсутні підстави для їх повернення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази в справі, висновок судової експертизи, оцінивши докази в їх сукупності, враховуючи вказівки Верховного Суду, викладені в ухвалі від 07.11.2018 р., суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

15.10.2007 року між сторонами укладений кредитний договір №DNABAE00003229, відповідно до пункту 1.1 якого банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п. 7.1 цього договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором, зазначені у розділі 7 договору.

Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти на строк з 15.10.2007 року по 12.10.2012 року включно у вигляді неповнолювальної кредитної лінії у розмірі 39 237,83 долари США на наступні цілі: 26054,78 долари США на купівлю автомобіля, а також у розмірі 6,77 долари США для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п.1.2; на сплату страхових платежів за договором страхування транспортного засобу; за договором особистого страхування в сумі 2065,77 долари США, а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 781,64 долари США та у розмірі 10328,86 долари США на сплату страхових платежів у випадках та згідно з порядком, передбаченим п.п. 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди в розмірі 0,14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 6.2 договору.

Пунктом 7.2 кредитного договору передбачено, що для виконання даного договору банк відкриває позичальникові рахунок для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсотках, винагороді та іншим платежам.

Таким чином, зі змісту кредитного договору №DNABAE.10.2007 року вбачається, що у пункті 7.1 цього договору не зазначено номер рахунку, на який позивач зобов`язувався перерахувати кредитні кошти позивачу, а у пункті 7.2 договору зазначено рахунок № НОМЕР_2 для зарахування коштів на погашення заборгованості, а не рахунок для перерахування кредитних коштів.

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що для перерахування коштів позивачу банком було відкрито рахунок № НОМЕР_1 , на який 16.10.2007р. було перераховано 26054,59 доларів США, що підтверджується випискою по рахунку за період з 16.10.2007р. по 21.06.2009р. При цьому, представник позивача пояснив, що для відкриття рахунку, на який перераховуються кошти, між банком та клієнтом в обов`язковому порядку укладається відповідний договір.

Представник відповідача звернулась до суду з клопотанням про витребування доказів з АТ комерційний банк «Приватбанк» : оригіналу договору про відкриття рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на ім`я ОСОБА_1 , на який 16.10.2017 р. було перераховано 26054,59 доларів США; меморіальні ордери або інші касові документи про перерахування/внесення коштів ОСОБА_1 на погашення заборгованості за кредитним договором №DNABAE0000322 від 15.10.2007 р., а саме : 21.12.2007 р., 26.12.2007 р., 15.01.2008 р., 04.02.2008 р., 15.02.2008 р., 25.02.2008 р., 17.03.2008 р., 04.04.2008 р., 15.04.2008 р., 14.05.2008 р., 15.05.2008 р., 23.05.2008 р., 17.06.2008 р., 15.07.2008 р., 20.10.2008 р., 02.12.2008 р., 22.12.2008 р.

Такі докази було витребувано судом в АТ КБ «Приватбанк» згідно з ухвалами від 04.07.2019 р., 13.11.2019 р., 10.12.2019 р., 14.01.2020 р., 06.02.2020 р., 28.02.2020 р., 25.05.2020 р., 15.02.2021 р., 03.03.2021р., а за ухвалою від 05.05.2021 р., 26.08.2021 р. в АТ «Акцент-Банк»

Однак, ні оригінал договору про відкриття рахунку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , на який 16.10.2017 р. було перераховано 26054,59 доларів США, ні меморіальних ордерів або інших касових документів про перерахування/внесення коштів ОСОБА_1 на погашення заборгованості за кредитним договором №DNABAE0000322 від 15.10.2007 р. суду позивачем та АТ «Акцент-Банк» надані не були, з посиланням представника позивача на те, що в архіві банку такі документи відсутні або ж передані на зберігання до АТ «А-Банк».

Ухвала суду про витребування доказів в АТ «А-Банк» залишена без виконання.

Представник відповідача подала клопотання від 11.01.2022 р., в якому просила не брати до уваги та виключити з числа доказів надані позивачем виписки з банківського рахунку. Клопотання мотивоване тим, що документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, можуть бути виключно документи первиної бухгалтерської документації, оформленої згідно з нормами ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення цих операцій є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій.

Відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відтак, подані позивачем в електронному виді виписка з банківського рахунку позичальника ОСОБА_1 (т.3 а.с.120-121, 233-235, 243-244, т. 4 а.с. 29-30, 139, 148-149), меморіальні ордери про погашення заборгованості за кредитним договором (т.3 а.с.209-215, т. 4 а.с.140-143, 149-156) судом не беруться до уваги відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України.

У постанові про відмову в порушенні кримінальної справи від 07.04.2012р. за заявою ОСОБА_1 щодо протиправних дій ОСОБА_3 та працівників ПАТ КБ «Приватбанк» зазначено про те, що досудовим слідством встановлено, що 15.10.2007 р. ОСОБА_1 на прохання свого знайомого ОСОБА_4 , який надавав різного роду допомогу ОСОБА_3 , оформив у ПАТ КБ «Приватбанк» на своє ім`я кредитний договір на суму 39237 доларів США. Допитаний під час досудового слідства ОСОБА_1 надав покази, що дійсно підписував кредитний договір, а кошти через ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 . На виконання умов укладеної кредитної угоди ОСОБА_3 частково погасив кредит на суму 6341 доларів США.

Вироком Ленінського районного суду м. Вінниці від 04.08.2010 р. за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358 та ч. 4 ст. 190 КК України встановлено, що ОСОБА_3 в жовтні 2007 р. з метою отримання коштів для власних потреб, схилив ОСОБА_1 оформити на своє ім`я кредит у Вінницькій філії ЗАТ КБ «Приватбанк», для передачі в подальшому кредитних коштів йому в борг. Для досягнення своєї мети, ОСОБА_3 , достовірно знаючи, що для оформлення кредиту обов`язковою умовою є надання довідки про заробітну плату, що посвідчується підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, 11.10.2007 року умисно з метою подальшого використання як особисто, так і іншою особою, виготовив підроблену довідку про заробітну плату №39 від 11.10.2007 р. з реквізитами від ТОВ «РЕВІС-Ю», які отримав в мережі «Інтернет» на ім`я ОСОБА_1 . Підсудний ОСОБА_3 в судовому засіданні вину визнав та по епізоду в жовтні 2007 р. суду пояснив, що він оформив кредит на свого знайомого ОСОБА_1 , сказав тому, що йому потрібні кошти, жодних гарантій він ( ОСОБА_3 ) не давав, сказав просто, що буде гасити. Довідку підробив на офісі по АДРЕСА_1 . Кредит погасив частково на суму 10-12 тис. доларів США, має намір гасити заборгованість в подальшому. Люди передавали йому документи, спеціально осіб він не шукав, це все були його знайомі. Змови з ними у нього не було, він сам носив документи у банк.

Верховний Суд, скасовуючи в цій справі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16.06.2016 р. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 21.07.2016 р., зазначив про те, що вирішуючи спір, суди у порушення вимог статтей 212-214 ЦПК України 2004 року, доводів сторін по суті позовних вимог належним чином не перевірили, не зазначали в судових рішеннях мотиви відмови у прийнятті зазначених доказів та їх належній оцінці, приймаючи як належний доказ висновок судової почеркознавчої експертизи в іншій справі, суди не здійснили оцінку доказів у їх сукупності та взаємній достатності.

Постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 07.04.2012 р. за заявою ОСОБА_1 щодо протиправних дій ОСОБА_3 та працівників ПАТ КБ «Приватбанк», на переконання суду, не є достатнім доказом одержання ОСОБА_1 коштів в касі ЗАТ АТ «Приватбанк» 16.10.2007 р., тому що в описовій частині постанови зазначено про те, що «Допитаний під час досудового слідства ОСОБА_1 дав покази, що дійсно підписував кредитний договір, а кошти через свого знайомого ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 , який пообіцяв погашати кредит». В цій же постанові написано про те, що «Опитаний в ході дослідчої перевірки ОСОБА_1 пояснив, що у жовтні 2007 року до нього звернувся його знайомий ОСОБА_4 з проханням оформити на себе кредит у ВФ КБ ПАТ «Приватбанк» під заставу автомобіля марки MAZDA RX8 для проведення ремонту цього ж автомобіля. Останній пояснив, що в даний час допомагає ОСОБА_3 , який займається ввезенням з-за кордону бувших у використанні іноземних автомобілів, ремонтує їх та продає. Також ОСОБА_4 пояснив, що механізм отримання кредиту наступний : ОСОБА_3 домовляється в банку про отримання кредиту, готує та подає необхідні документи. Кредит отримується для придбання автомобіля марки MAZDA RX8, який зареєстровано на ім`я ОСОБА_4 , і він виступає його продавцем. ОСОБА_4 завірив, що кредит в повному обсязі погасить ОСОБА_3 і заявнику потрібно лише прийти в банк та підписати необхідні документи. Через декілька днів він зустрівся з ОСОБА_4 в приміщенні банку, де вони зайшли в кабінет до працівника банку ОСОБА_5 . В кабінеті він надав ОСОБА_5 ксерокопію свого паспорта, довідку про присвоєння ідентифікаційного коду, а також підписав кредитний договір, договір застави рухомого майна, заповнено анкету позичальника, тощо. ОСОБА_1 зазначив, що в касі банку кошти не отримував та у заяві на видачу готівки не розписувався. До моменту видачі кредитних коштів з каси банку їх власником залишається банк. Тобто, при умисній видачі касиром коштів не особі, яка вказана у кредитному договорі, заяві на видачу готівки фактично має місце розтрата коштів ВФ КБ ПАТ «Приватбанк». Для з`ясування питання, чи дійсно ОСОБА_1 виконано підпис у заяві на видачу готівки необхідно провести почеркознавче дослідження силами НДЕКЦ при УМВС України у Вінницькій області, яке можливо лише по оригіналу документу». Відтак в постанові про відмову в порушенні кримінальної справи від 07.04.2012р. встановлено те, що ОСОБА_1 в касі банку кошти не отримував і навпаки кошти через свого знайомого ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 , який пообіцяв погашати кредит.

При розгляді справи представники сторін не заявляли клопотання про витребування з ГУ НП у Вінницькій області відмовного матеріалу за заявою ОСОБА_1 про шахрайські дії ОСОБА_3 та заволодіння коштами працівниками ВФ КБ ПАТ «Приватбанк», в якому можливо було б дослідити показання ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Заяв, клопотань про допит цих осіб як свідків в цій справі суду не подано.

Показання ОСОБА_1 при проведенні дослідчої перевірки про те, в касі банку кошти не отримував і в заяві на видачу готівки не розписувався узгоджуються з показаннями ОСОБА_3 при розгляді судом кримінальної справи про те, що він кредит погасив частково на суму 10-12 тис. доларів США, люди передавали йому документи, це все були його знайомі, і він сам носив документи у банк.

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що для перерахування коштів позивачу банком було відкрито рахунок № НОМЕР_1 , на який 16.10.2007р. було перераховано 26054,59 доларів США, що підтверджується випискою по рахунку за період з 16.10.2007р. по 21.06.2009р. (т. 1, а.с. 97). При цьому, представник позивача пояснив, що для відкриття рахунку, на який перераховуються кошти, між банком та клієнтом в обов`язковому порядку укладається відповідний договір.

Однак, такий договір суду позивачем наданий не був, з посиланням представника позивача на те, що в архіві банку такі документи відсутні.

Зі вказаної вище виписки також вбачається, що 16.10.2007р. з рахунку № НОМЕР_1 кошти в сумі 26050,00 доларів США було видано фізичній особі, залишок коштів становив 4,59 доларів США (т. 1, а.с. 97).

Під час розгляду справи представник позивача стверджував, що кошти з рахунку № НОМЕР_1 були видані відповідачу, що підтверджується заявою про видачу готівки від 16.10,2007р. (т. 1, а.с. 62, т. 2 а.с. 62). В подальшому представник позивача зазначив про те, що кошти в сумі 26054,59 доларів США було перераховано банком на рахунок ОСОБА_1 , з моменту зарахування ці кошти належать позичальнику, відтак банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 07.11.2018 р., відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що позивачем не доведено, що ПАТ КБ «Приватбанк» відкрито рахунок № НОМЕР_1 , на який 16.10.2007 р. було перераховано 26054,59 доларів США саме ОСОБА_1 на виконання кредитного договору №DNABAE00003229 від 15.10.2007 року, оскільки у самому кредитному договорі відсутні посилання на вказаний рахунок, а доказів укладення сторонами договору на відкриття такого рахунку позивачем не подано. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що кредитні кошти були надані позичальнику через касу банку, згідно з пунктом 1.1 кредитного договору, а не шляхом перерахування на рахунок.

При новому розгляді справи суд першої інстанції не вважає фактичні дані про відкриття рахунку № НОМЕР_1 такими, що мають значення для вирішення справи.

Судом оглянуто матеріали цивільної справи №2-1381/11 та встановлено, що в провадженні Староміського районного суду м. Вінниці перебувала цивільна справа №2-1381/11 за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору, договору застави та поруки недійсними, за позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору поруки недійсним.

Предметом дослідження у цій справі був кредитний договір №DNABAE00003229 від 15.10.2007р., укладений ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , договір поруки №DNABAE00003229 від 15.10.2007р., укладений ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 та договір застави рухомого майна №DNABAE00003229 від 15.10.2007р., укладений ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 .

Рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 13.07.2012 року в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави відмовлено. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк», за участю третьої особи: ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору, договору застави та поруки відмовлено. В задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання договору поруки недійсним відмовлено.

Зокрема, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, суд виходив з того, що кредитний договір не набув чинності для обох сторін, оскільки кредитні кошти ОСОБА_1 в сумі 26054,78 доларів США банком не видавались через касу банку і позичальником не отримувались.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 07.09.2012 року рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 13.07.2012 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» скасовано. Позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави задоволено повністю. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15.10.2007 року в сумі 58279,55 доларів США звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль, що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.03.2013 року касаційну скаргу задоволено частково, рішення апеляційного суду Вінницької області від 07.09.2012 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Скасовуючи рішення апеляційного суду та передаючи справу на новий апеляційний розгляд, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив з того, що апеляційному суду необхідно з`ясувати: «Чи отримував відповідач ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі, передбаченому умовами договору, оскільки він зазначає, що не підписував заяву на видачу готівки, як це передбачено умовами пункту 7.2 договору. У матеріалах справи не вбачається доказів особистого отримання ОСОБА_1 грошових коштів на виконання позивачем умов договору кредиту ПАТ КБ «ПриватБанк». Крім того, у справі наявний експертний висновок про те, що заява на видачу кредиту готівкою відповідачем ОСОБА_1 не підписувалася, оскільки підпис на заяві від імені відповідача за первісним позовом зроблений іншою особою.»

За наслідками нового розгляду справи ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 11.07.2013р. рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 13.07.2012 року, в частині позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, скасовано і провадження в цій частині вимог закрито (т. 2, а.с. 87-88).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження у справі в частині вимог, апеляційний суд виходив з того, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.08.2012 року, яке набрало законної сили 11.09.2012 року, позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 задоволені частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNABAE00003229 від 15.10.2007 року в сумі 607388, 21 грн., звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль MAZDA, модель RX-8, рік випуску 2005, реєстраційний номер НОМЕР_3 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також надання банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Таким чином, враховуючи наявність такого, що набрало законної сили рішення суду від 30.08.2012 року, ухваленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 13.07.2012 року в частині позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави скасовано, а провадження по справі в цій частині закрито.

Під час розгляду цієї справи судом встановлено, що заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.08.2012 року, яке слугувало підставою для закриття провадження у справі №2-1381/11, за заявою ОСОБА_1 , було скасовано та справу призначено до судового розгляду. За наслідками розгляду справи, рішенням Індустріального суду м. Дніпропетровська від 10.03.2016р. №0417/11368/2012 у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави відмовлено. (т. 1, а.с. 189-192).

В справі Староміського районного суду м. Вінниці №2-1381/11 ухвалою від 02.04.2012р. була призначена судова почеркознавча експертиза, на вирішення якої ставилися наступні питання:

- чи виконаний підпис в заяві на видачу готівки №59587901 від 16.10.2007р. на суму 26050,00 USD в графі «підпис касира» ОСОБА_1 чи іншою особою?

- чи виконаний підпис в заяві на видачу готівки №59587901 від 16.10.2007р. на суму 26050,00 USD навпроти прізвища « ОСОБА_6 » ОСОБА_1 чи іншою особою?

Відповідно до висновку експерта №666 від 29.05.2012р.:

1) підпис, що розташований в заяві на видачу готівки №59587901 від 16.10.2007р. на суму 26050,00 USD в графі «підпис касира» виконано не самим ОСОБА_1 , а іншою особою (особами).

2) підпис, що розташований в заяві на видачу готівки №59587901 від 16.10.2007р. на суму 26050,00 USD навпроти прізвища « ОСОБА_6 » виконано не самим ОСОБА_1 , а іншою особою (особами)

Враховуючи вказівки Верховного Суду, викладені в постанові від 07.11.2018 р., та за клопотанням представника відповідача ухвалою суду від 21.02.2022 р. у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення експертизи поставлено питання : «Чи виконаний підпис ОСОБА_1 на заяві на видачу готівки №59587901 від 16.10.2007 року на суму 26054,59 доларів США від імені ОСОБА_1 ?».

Суду подано висновок експертів №2003/2004/22-21 від 23.08.2022 р. за результатами проведення судової технічної та почеркознавчої експертизи.

Відповідно до висновку досліджувані підписи в заяві на видачу готівки №59587901 від 16.10.2007 року на суму 26054,59 доларів США, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

В судовому засіданні сторони не заперечували, що кредитний договір №DNABAE00003229 від 15.10.2007р. був підписаний та відповідно укладений ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 .

Однак, відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За правилами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок про те, що обов`язок у позичальника повернути кредит та сплатити проценти за користування коштами виникає лише в разі виконання банком зобов`язання щодо надання кредитних коштів.

Проте, в судовому засіданні встановлено, що докази укладення сторонами окремого договору про відкриття банком рахунку № НОМЕР_1 , на який 16.10.2007р. було перераховано 26054,59 доларів США відсутні.

Тобто, перерахування ПАТ КБ «Приватбанк» коштів на рахунок № НОМЕР_1 , який відкритий у ПАТ КБ «Приватбанк», підтверджує лише про проведення операції по перерахуванню коштів, однак не доводить про перерахування коштів саме ОСОБА_1 .

Як зазначено вище, визначальною обставиною в справі, яка підлягає доведенню позивачем, є одержання в касі банку кредитних коштів саме позичальник ОСОБА_1 .

Оцінюючи висновок за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи №2003/2004/22-21 від 23.08.2022 р., та як письмовий доказ висновок експерта №666 від 29.05.2012р. (т. 3 а.с. 63-68), суд вважає їх належними та допустимими доказами на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються заперечення відповідача про те, що ОСОБА_1 не отримував кредитні кошти в сумі 26054,59 USD через касу банку на виконання кредитного договору №DNABAE00003229 від 15.10.2007р., а тому обставина, на якій обґрунтована вимога позивача про наявність у нього заборгованості за кредитним договором, не доведена перед судом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruis Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п. 29).

З огляду на викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 526, 527, 530, 1054 ЦК України, ст. ст. 4, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга на рішення суду подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 28.10.2022 р.

Відомості про учасників справи :

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ,

Відповідач ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя