КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2022 року м. Київ

Справа № 367/6332/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8391/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства «Гостомельінвестбуд» на рішення Ірпінського міського суду Київської області ухваленого під головуванням судді Мерзлого Л.В. 10 лютого 2022 року у м. Ірпінь, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Гостомельінвестбуд» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні,

В С Т А Н О В И В

У вересні 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 88214,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що під час перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем останнім була нарахована але не виплачена позивачу заробітна плата за травень 2020 року у розмірі 16736,72 грн. 25 травня 2020 року відбулось звільнення позивача за власним бажанням і в наказі про звільнення передбачалась виплата вихідної допомоги на підставі ст. 44 КЗпП України, що мала становити 65555,00 грн та компенсація за невикористану відпустку в розмірі 5927,28 грн. В день звільнення відповідач не повідомив позивача про нараховані суми та не здійснив їх виплату. А тому вказані суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в судовому порядку.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Гостомельінвестбуд» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні -задоволено.

Стягнуто з Комунального підприємства «Гостомельінвестбуд» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі 88214,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач перебував у трудових відносинах з Комунальним підприємством «Гостомельінвестбуд», у травні 2020 року заробітну плату у розмірі 22664,13 грн не отримав, що підтверджується випискою з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, згідно яких ОСОБА_1 за травень 2020 року нараховано 22664,13 грн. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. А тому позовні вимоги задоволені в повному обсязі.

Не погодився із зазначеним рішенням суду відповідач, його представником подана апеляційна скарга в якій вказується на незаконність та необґрунтованість висновків суду першої інстанції, з огляду на неврахування судом їх доводів та наданих ними доказів. Відповідач наголошує на тому, що позивач працював на посаді головного юрисконсульта з 20 січня 2020 року по 25 травня 2020 року на умовах неповного робочого дня, за сумісництвом. Місячний фонд заробітної плати по цій посаді становить 10000 грн, а отже заробітна плата позивача становила 5000 грн. А отже за весь час трудових правовідносин відповідач мав виплатити позивачу 20952,39 грн з урахуванням податків і зборів. Натомість фактично сукупний дохід позивача за період перебування у трудових відносинах з відповідачем ставив 59577,67 грн без урахування податків і зборів. Тобто відповідачем безпідставно було нараховано та виплачено 42711,01 грн. У зв`язку з цим, відповідач вказує на відсутність заборгованості перед позивачем, а суми вказані ним і стягнуті судом першої інстанції вважає безпідставними і недоведеними.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує щодо доводів відповідача, вказує на те, що судом першої інстанції повно досліджені обставини справи та вірно застосовані норми матеріального права. Позивач вказує на доведеність заявлених ним вимог, що підтверджується, зокрема, даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового страхування за 2020 рік, наказом про звільнення в якому вказано про виплату вихідної допомоги та випискою з його банківського рахунку. Враховуючи наведене, позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В порядку ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом встановлено, що наказом № 3-К від 16 січня 2020 року позивача було прийнято на посаду головного юрисконсульта за сумісництвом Комунального підприємства «Гостомельінвестбуд» з 20 січня 2020 року з посадовим окладом 10000 (десять тисяч) грн з оплатою за фактично відпрацьований час. Підставою видання наказу вказана заява ОСОБА_1 /а.с.58,59/. 20 січня 2020 року позивачем була підписана посадова інструкція головного юрисконсульта /а.с.63-64/.

Штатним розписом відповідача, затвердженого наказом директора від 15 січня 2020 року встановлений посадовий оклад головного юрисконсульта в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень /а.с.60,61/.

Згідно з довідкою відповідача від 09 березня 2021 року № 01/03/09 за період з 20 січня 2020 року по 25 травня 2020 року позивачу було виплачено після утримання податків і зборів сукупний дохід в розмірі 59577,67 грн (нараховано було 74009,52 грн) , а саме: в січні - 7091,67 грн (нараховано було 8809,52 грн); в лютому - 17307,50 грн (нараховано було 21500 грн); в березні - 18112,5 грн (нараховано було 22500 грн); в квітні - 17066 грн (нараховано було 21200 грн) /а.с.62/.

В довідці виданій відповідачем 18 серпня 2020 року для розрахунку середньої заробітної плати вказано, що дохід позивача становив: у березні 2020 року - 22500 грн, кількість відпрацьованих днів 21; у квітні 2020 року - 21200 грн, кількість відпрацьованих днів 21 /а.с.5/.

За даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування в 2020 році позивачу було нараховано відповідачем: в січні - 19398,08 грн; в лютому -21500 грн; в березні -22500 грн; в квітні - 21200 грн; в травні - 22664,13 грн /а.с.84/.

З виписки по банківському рахунку позивача вбачається, що від відповідача мали місце находження: 01 квітня 2020 року у розмірі 10062,5 грн призначення платежу заробітна плата за березень 2020 року; 16 квітня 2020 року у розмірі 7000 грн призначення платежу заробітна плата за першу половину квітня 2020 року; 27 травня 2020 року у розмірі 10066 грн призначення платежу заробітна плата за квітень 2020 року /а.с.86/

Наказом № 5/К від 25 травня 2020 року позивача звільнено із займаної посади головного юрисконсульта за власним бажанням, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом трудового законодавства, а саме порушення строків виплати заробітної плати за квітень 2020 року. Наказано бухгалтеру виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України, здійснити всі остаточні розрахунки, видати копію наказу про звільнення /а.с.6/.

Відповідно до ч. з ст 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

В порядку ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст.ст.38,39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Згідно з положеннями ст. 94 КЗпП України, ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Положеннями ст. 97 КЗпП України визначено, що оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Аналогічні положення містяться в ст. 15 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до ст.102-1 КЗпП України сумісництвом вважається виконання працівником, крім основної, іншої оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації або у роботодавця - фізичної особи.

Положеннями ч. ст. 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

В силу ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З наведених обставин у даній справі вбачається, що сторони перебували у трудових правовідносинах з 20 січня 2020 року по 25 травня 2020 року, позивач займав посаду головного юрисконсульта за сумісництвом, його оклад був визначений у наказі про прийняття в розмірі 10000 (десяти тисяч) грн. А отже доводи апеляційної скарги відповідача про розмір посадового окладу позивача у 5000 грн слід визнати безпідставними.

Згідно з наказом відповідача позивач був звільнений із займаної посади за власним бажанням, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом трудового законодавства, а саме порушення строків виплати заробітної плати за квітень 2020 року.

Таким чином, у самому наказі відповідачем визнані обставини порушення строків виплати заробітної плати за квітень 2020 року. При цьому слід зазначити, що наказ про звільнення позивача і визначені підстави звільнення, сторонами не оскаржується, тобто вказаний наказ свідчить про домовленість сторін про розірвання трудового договору на визначених у ньому підставах. З виписки по банківському рахунку позивача також вбачається, що частина заробітної плати за квітень була виплачена 27 квітня 2020 року, тобто після звільнення позивача.

У позові позивач просив про стягнення невиплаченої йому при звільненні заробітної плати за травень 2020 року в розмірі 16736,72 грн, компенсації за невикористану відпустку в розмірі 5927,28 грн та вихідної допомоги в розмірі 65550 грн.

Матеріали справи не містять даних про виплату відповідачем позивачу заробітної плати за травень, а саме за період роботи з 01 по 25 травня 2020 року, зокрема такі дані відсутні у виписці по банківському рахунку позивача. Відповідач не надав даних про здійснення виплати позивачу заробітної плати за травень 2020 року, у довідці від 09 березня 2021 року № 01/03/09, наданій суду при зверненні з відзивом на позов, відповідач не вказує про нарахування позивачу заробітної плати за відпрацьований час у травні 2020 року. Проте обов`язок доведення вказаних обставин покладається на відповідача, який є роботодавцем у трудових правовідносинах. Разом з тим, за даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування позивачу було нараховано відповідачем в травні 2020 року - 22664,13 грн. Вказана сума співпадає з сумою зазначеною позивачем як заробітна плата за травень та компенсація за невикористану відпустку (16736,72+5927,28=22664). Таким чином, вказані позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. При цьому, доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність заборгованості у зв`язку з наявною переплатою слід визнати безпідставними та недоведеними, оскільки відповідачем суду не надані дані про складові нарахованої та виплаченої позивачу заробітної плати, недобросовісності з боку позивача щодо нарахування йому виплачених відповідачем добровільно сум у період дії трудових правовідносин між ними. При цьому, за загальним правилом, правильність зроблених розрахунків, за якими була здійснена виплата заробітної плати, а також сумлінність одержувача презюмується. А отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції в цій частині.

Розглядаючи позовні вимоги щодо стягнення 65550,00 грн, апеляційний суд звертає увагу, що вимога про стягнення цієї суми обґрунтована позивачем як невиплачена сума вихідної допомоги при звільненні, що передбачена ст. 44 КЗпП України.

Як вже вказано вище, позивач був звільнений відповідачем на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України і наказом про звільнення перебачено виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України. Положеннями ст. 44 КЗпП України визначено, що при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст.ст.38,39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку.

Виходячи з даних наданих відповідачем за останні два повні місяці роботи, позивачу була нарахована заробітна плата в розмірі 43700 грн, загальна кількість робочих днів становила 42, в кожному місяці по 21 день, відповідно, середньоденна заробітна плата становила 1040,47 грн, а середньомісячна заробітна плата - 21850,00 грн. Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що до виплати згідно наказу про звільнення позивачу належить вихідна допомога у розмірі 65550 грн (21850 х 3=65550) відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив всі обставини справ, дав їм належну правову оцінку, рішення суду постановлено у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави до його скасування з мотивів викладених у апеляційній скарзі відсутні.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то виходячи з положень ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для компенсації відповідачеві понесених ним судових витрат.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Гостомельінвестбуд» - залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук