Справа № 459/3007/21 Головуючий у 1 інстанції: Отчак Н.Я.
Провадження № 22-ц/811/1914/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника апелянта Сербіної А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою АТ «Універсал Банк» на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 29 червня 2022 року у справі за позовом АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , з участю третьої особи: ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

28 червня 2022 р. представник позивача Акціонерного товариства "Універсал Банк" подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 та заборонити вчиняти будь-які дії щодо відчуження Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 , здійснювати платежі, або передавати таке майно іншим особам, чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 29 червня 2022 року у задоволенні заяви представника Акціонерного товариства "Універсал Банк" Сербіної А.О. про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалу суду оскаржило Акціонерне товариство «Універсал Банк».

В своїй апеляційній скарзі покликається на те, що ухвала суду незаконна та необґрунтована, ухвалена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Покликається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Підставою для набуття права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 є саме рішення апеляційного суду Львівської області від 12.03.2015 року по справі № 459/539/13 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя було визнано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 260, 7 кв.м. спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та визнано за ними право власності по 1/2 частці на дану квартиру, а не інформаційна довідка, на яку покликається суд першої інстанції. Правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на Ѕ частину квартири за ОСОБА_1 є рішення апеляційного суду м. Львова від 12.03.2015 року, а не інформаційна довідка, яка сама по собі засвідчує державну реєстрацію прав, а не є підставою виникнення права власності.

Також звертають увагу на те, що ОСОБА_2 вже вчинив ряд умисних дiй по вiдчуженню Ѕ частини майна з метою приховати дане майно, щоб унеможливити виконання рiшення суду про стягнення з нього заборгованості.

Враховуючи наведене просять ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задоволити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача не доведена відповідність та співмірність виду забезпечення позову з заявленими позовними вимогами, який просить застосувати та така подана без надання достатніх доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з такою позицією суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову,так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову бути домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 (провадження № 14-88цс20).

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Разом з тим, заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів учасників справи чи інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.152 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 (провадження №12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Отже, при поданні заяви про забезпечення позову недостатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи належним чином підтверджені. Не може бути задоволено заяву про забезпечення позову, якщо заявник не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених цим Кодексом.

Зі змісту заяви АТ «Універсал Банк» про забезпечення позову вбачається, що, як на підставу для забезпечення позову, покликаються на те, що ні відповідачка ОСОБА_1 , ні чоловік третя особа ОСОБА_2 не здійснили жодних дій спрямованих на виконання зобов`язань, а навпаки вчиняють дії, щодо унеможливлення стягнення з них боргів спочатку розподілом майна, в тому числі іпотечного, згодом численними судовими процесами. Крім того, покликались на те, що ОСОБА_2 розуміючи наявність невиконаного судового рішення, здійснив відчуження Ѕ частини нерухомого майна, яке поділене між подружжям по Ѕ частині.

Відтак вважали, що існують обґрунтовані підстави вважати, що у випадку невжиття заходів забезпечення позову відповідач ОСОБА_1 може також вчинити дії щодо спірного майна, зокрема відчужити спірне майно третім особам.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 01.09.2016 р. по справі № 459/966/16-ц позовні вимоги Банку було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Універсал банк» заборгованість за кредитним договором. В позові до ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 14.02.2019 року по справі 459/966/16-ц рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 01 вересня 2016 року в частині задоволення первісного позову та скасування ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 12 квітня 2016 року в частині забезпечення позову до ОСОБА_2 - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким: позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», перейменованого в Акціонерне товариство «Універсал Банк», до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк». перейменованого в Акціонерне товариство «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № 11-1/440к-07 від 04.07.2007 року в розмірі 235 062, 39 доларів США. Рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованісті за кредитним договором № 11-1/440к-07 від 04.07.2007 року, та у частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів поруки, залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 12.03.2015 року по справі № 459/539/13 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя було визнано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 260, 7 кв.м. спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та визнано за ними право власності по 1/2 частці на дану квартиру.

З наданої позивачем копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №152480698 від 14.01.2019 р., вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності, належить одноосібно ОСОБА_2 , та не містить інформації про реєстрацію Ѕ частки квартири за ОСОБА_1 , а відтак її речове право в силу закону на нерухоме майно не підтверджене державою за приписами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що унеможливлює цивільний оборот такої.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст.. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Враховуючи те, що відомості про державну реєстрацію Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , набутої ОСОБА_1 на підставі рішення апеляційного суду Львівської області від 12.03.2015 року, на яку позивач просить в порядку забезпечення позову накласти арешт та заборонити вчиняти будь-які дії щодо відчуження такої, не зареєстрована у встановленому законом порядку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, підстав вважати, що таке майно належить відповідачці немає, а відтак відсутні підстави для вжиття заходів забезпечення позову щодо такого майна.

Крім того, заявником не доведено співмірності заходів забезпечення позову через те, що не визначено грошову вартість майна на яке просять накласти арешт

В заяві про забезпечення позову Акціонерне товариство "Універсал Банк"не навели належних та переконливих доказів на підтвердження того, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони вчиняти будь-які дії відносно об`єкта нерухомості може ефективно забезпечити правовий інтерес позивачів від можливих недобросовісних дій із боку відповідача та буде співмірним із заявленими позовними вимогами, та невжиття саме такого виду забезпечення позову істотно ускладнить чи унеможливить виконання можливого рішення суду про задоволення позову. У зв`язку з чим, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для вжиття заходів забезпечення позову.

Колегія суддів констатує, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд першої інстанції в повній мірі здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо вжиття відповідного заходу забезпечення позову, врахував вимоги розумності, обґрунтованості щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги.

За вказаних обставин, враховуючи наведені обставини, вид забезпечення позову, який просить застосувати позивач, а також те, що позивачем не доведено в чому полягає необхідність у забезпеченні позову, належним чином не обґрунтовано необхідність застосування виду забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів. Доказів на спростування висновків суду першої інстанції не надано і суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу АТ «Універсал Банк» залишити без задоволення.

Ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 29 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 24.10.2022 року

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.