ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2022 року м. Чернівці

справа № 718/1732/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.

секретар Скрипка С.В.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_3 , на ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 вересня 2022 року (головуючий у 1-й інстанції Скорейко В.В.),-

В С Т А Н О В И В :

17 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14.09.2022 року відмовлено у видачі судового наказу.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу, в якій посилалася на те, що ухвала постановлена судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до помилковості ухвали.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у видачі судового наказу з тих підстав, що заява не відповідає вимогам п.8 ч.2 статті 165 ЦПК України.

Суд помилково зазначив в ухвалі, що із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Посилалася на те, що заявником у порядку наказного провадження було заявлено вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

________________________________________________________________________Провадження 22ц/822/815/22

Вважала, що прохальна частина поданої заяви повністю відповідає положенням пункту 5 ч.1 ст.161 ЦПК України, яким передбачено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину в твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Крім того, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у видачі судового наказу з огляду на заявлену вимогу, а саме стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, оскільки така сума є сталою і прив`язана до величини прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, яка визначена у ст.7 Закону України «Про державний бюджет 2022 рік».

За наведених обставин, просила скасувати ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14.09.2022 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

Згідно з приписами частини другої статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції щодо відмови у видачі судового наказу (пункт 1 частини першої статті 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищенаведене, справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що заява подана з порушенням вимог ст. 165 ЦПК України, а саме заявником заявлено вимогу не передбачену ч.1 ст.161 ЦПК України, а саме стягнення аліментів у твердій грошовій сумі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його неправильним з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 в порядку наказного провадження звернулася до суду із заявою про стягнення аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 50 % відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із дня подання заяви і до досягнення дитиною повноліття.

Наказне провадження - це самостійний і спрощений вид судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою про видачу судового наказу особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Статтею 161 ЦПК України визначено, що судовий наказ може бути видано, якщо: 1) заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку; 2) заявлено вимогу про компенсацію витрат на проведення розшуку відповідача, боржника, дитини або транспортних засобів боржника; 3) заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості; 4) заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; 5) заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; 6) заявлено вимогу про повернення вартості товару неналежної якості, якщо є рішення суду, яке набрало законної сили, про встановлення факту продажу товару неналежної якості, ухвалене на користь невизначеного кола споживачів; 7) заявлено вимогу до юридичної особи або фізичної особи - підприємця про стягнення заборгованості за договором (іншим, ніж про надання житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення), укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Положеннями статті 165 ЦПК України визначено підстави для відмови у видачу судового наказу.

Так, згідно з пунктом 3 частини першої статті 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу.

Як вбачається зі змісту прохальної частини заяви про видачу судового наказу, заявником зазначено розмір аліментів, які підлягають стягненню з боржника. А саме заявник просить стягнути аліменти "в твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття".

При цьому, визначення розміру аліментів є правом заявника, а тому зазначення його у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття не свідчить про те, що заява не відповідає вимогам ст. 161 ЦПК України, оскільки пунктом 5 частини першої статті 161 ЦПК України встановлено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб, тому посилання суду першої інстанції, як на підставу щодо відмови у видачі судового наказу на пункт 8 частини першої статті 165 ЦПК України, є необґрунтованим та безпідставним.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 165 ЦПК України, є помилковим та не відповідає обставинам справи.

При цьому, як передбачено вимогами ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Тобто, незалежно від способу стягнення аліментів (у частці від заробітку (доходу) платника аліментів або у твердій грошовій сумі), розмір присуджених до сплати аліментів не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Як вбачається зі змісту заяви про видачу судового наказу, заявник просив суд стягнути з боржника аліменти на утримання дитини у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що, у свою чергу, відповідає вимогам п. 5 ч. 1 ст. 161 та п. 4 ст. 163 ЦПК України.

На спростування висновків суду першої інстанції колегія суддів зазначає, що зазначення у прохальній частині заяви про мінімальний розмір таких аліментів без зазначення грошової суми не може бути підставою для відмови у видачі судового наказу, адже, оскільки прожитковий мінімум для дитини відповідного віку не є сталим і може змінюватися, та, як вже зазначалося вище, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину встановлений вимогами ч. 2 ст. 182 СК України.

При цьому, такий прожитковий мінімум затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет на відповідний рік.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, що ухвала суду першої інстанції про відмову у видачі судового наказу перешкоджає подальшому провадженню у справі, колегія суддів вважає підставними та такими, що ґрунтують на нормах права.

Підставами для скасування ухвалу суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (ст. 379 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

З огляду на викладене, ухвала суду першої інстанції, постановлена з порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 374, 379 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_3 , задовольнити.

Ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 вересня 2022 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, з дня складення повного тексту судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови 28 жовтня 2022 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк