Справа №760/1241/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2022 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А, за участю секретаря - Фареник А.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом і просить стягнути з відповідача:

- заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 16 440, 75 гр.;

- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 371 630, 17 гр.

Посилається в позові на те, що 23 листопада 2016 року за переведенням із виробничого підрозділу «Станція Донецьк» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», її прийнято на посаду завідувача складом Дільниці з ремонту та утримання службово-технічних будівель № 2 виробничого підрозділу «Донецьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень», про що видано наказ № 22/ос від 22 листопада 2016 року.

17 липня 2017 року у зв`язку із скороченням штату її було звільнено із займаної посади з виплатою компенсації за 2 дні відпустки та одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, про що свідчить наказ № 7182/ДН-ОС від 10 липня 2017 року.

Її було повідомлено про нараховані суми, належні при звільненні, шляхом видачі щомісячних роздруківок «Розрахунок заробітної плати» за період з березня 2017 року по липень 2017 року включно.

З вказаних роздруківок вбачається, що розмір заробітної плати, що була нарахована до виплати, становить: березень 2017 року - 3 205, 32 гр.; квітень 2017 року - 2 108, 27 гр.; травень 2017 року - 1 697, 21 гр.; червень 2017року - 4 582, 50 гр.; липень 2017 року - 4 847, 45 гр.

На день подачі позову розрахунок з нею не проведено і заборгованість АТ «Укрзалізниця» по заробітній платі складає 16 440, 75 гр.

Згідно даних, отриманих з Пенсійного Фонду України: за січень 2017 року було нараховано заробітну плату в розмірі 4 523, 76 гр., за лютий 2017 року - 4 297, 56 гр.

Отже, розмір середньоденної заробітної плати становить 226, 19 гр.

Також зазначає, що кількість днів затримки виплати усіх сум, що належать працівнику від підприємства в день звільнення, складає 1 643 дні.

Таким чином, сума середнього заробітку за період затримки виплати усіх сум, що належать працівнику від підприємства в день звільнення складає 371 630, 17 гр.

Зазначила, що в аналогічних справах відповідач посилається на висновок Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, проте сертифікат, що підтверджує настання обставин непереборної сили, у відповідача відсутній.

Враховуючи викладене, просить задовольнити позов.

Позовна заява була зареєстрована в канцелярії суду та відповідно до ст. 33 ЦПК України 19 січня 2022 року було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 21 січня 2022 року в справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками.

З рекомендованого повідомлення вбачається, що відповідач отримав копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками 18 лютого 2022 року.

/ а. с. 81 /

Відповідачу був наданий строк для надання відзиву.

02 травня 2022 року, разом із заявою про поновлення строку, на адресу суду надійшов відзив представника відповідача, яким останній проти позову заперечує.

Посилається на те, що у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» та виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської області, Указом Президента України від 15 березня 2017 року №62/2017 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», яким нарахування заробітної плати зупинено.

Зазначає, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

За першу половину березня позивачці було нараховано аванс в сумі 1 679, 83 гр., який був виплачений, що підтверджується платіжною відомістю №1 за березень 2017 року.

Заборгованість з заробітної плати за березень - липень 2017 року перед позивачкою відсутня, так як нарахування заробітної плати не здійснювалося через відсутність первинних документів.

Надані позивачем докази виготовлені на непідконтрольній українській владі території в м. Донецьку.

Відмічає, що 17 березня 2017 року адміністративна будівля Донецької дирекції залізничних перевезень, яка знаходиться за адресою: м. Донецьк, вул. Артема, 68, була захоплена невідомими особами так званої «ДНР».

Таким чином контроль над структурним підрозділом і його діяльністю після захоплення було втрачено.

Зазначає, що відповідно до Науково-правового висновку ТПП України щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року відносно ПАТ «Укрзалізниця», засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьку.

Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників.

Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року.

Унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47, 83, 115, 116 КЗпП, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території м. Донецька, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо.

Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором.

Таким чином, на думку відповідача, вина ПАТ «Українська залізниця», яка є основною умовою відповідальності за ст. 117 КЗпП України. відсутня, що виключає можливість відповідальності за несвоєчасну виплату належних працівнику сум при звільненні.

Додатково відмітив фактичні помилки позивача при розрахунку середнього заробітку, за своїм розрахунком та відповідно до постанови КМУ №100, середньоденний заробіток позивачки складає 179, 86 гр.

З огляду на це, просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата працівникам виплачується у строки, передбачені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць.

За змістом ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Тобто, законодавство України прямо покладає на власника обов`язок повного розрахунку з працівником з виплатою йому всіх сум, що йому належать, в день звільнення.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Судом встановлено, що позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 2016 року, перебуваючи на посаді завідувача складом Дільниці з ремонту та утримання службово-технічних будівель № 2 виробничого підрозділу «Донецьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень».

Відповідно до запису в трудовій книжці НОМЕР_1 наказом № 7182/ДН-ОС від 10 липня 2017 року позивачка була звільнена з роботи у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Звертаючись до суду, позивачка зазначила, що в порушення вимог ст.ст.115, 116 КЗпП України, з березня 2017 року їй не виплачувалася заробітна плата і в день звільнення розрахунок з нею також проведений не був.

З індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування станом на 07 грудня 2021 року за формою ОК-5 вбачається, що останнє нарахування коштів було здійснено у березні 2017 року у розмірі 4 030, 92 гр.

З квітня по липень нарахування не здійснювалися.

/ а.с. 24 - 25 /

Таким чином, сума заборгованості, зазначена позивачкою у розмірі 16 440, 75 гр. з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, підтвердження не знайшла.

За положеннями КЗпП України та Закону України «Про оплату праці» заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Роздруківки розрахунків заробітної плати за березень, квітень, травень, червень, липень 2017 року, надані позивачем, лише містить інформацію про нараховані суми, проте доказів невиплати даних сум позивачкою надано не було.

Крім цього, суд враховує твердження відповідача про те, що розрахунки заробітної плати, надані позивачем разом із позовом до суду, не є первинними документами, на підставі яких можна зробити висновок про нарахування заробітної плати.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Крім того, суд також враховує, що статтями 22, 24 Конституції України закріплено принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача.

Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Суд враховує, що позивачкою при зверненні до суду в якості доказу невиплати належних сум при звільненні надані документи, сформовані на непідконтрольній частині України та не на підставі визначених законом первинних документів, на підставі яких належні до виплати суми нараховуються.

В свою чергу суд враховує докази, на які посилається відповідач, які звільняють його від відповідальності перед позивачкою у разі встановлення такого обов"язку.

Відповідно до ст. 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року засвідчено настання обставин непереборної сили ПАТ`Українська залізниця»щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Суд вважає даний висновок належним та допустимим доказом, що підтверджує відсутність вини відповідача у непроведенні своєчасного розрахунку з позивачкою при її звільненні.

Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17 ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17.

Суд не приймає до уваги твердження позивачки щодо неналежності вказаного доказу, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

З урахуванням цього та викладених вище висновків у постановах Верховного Суду доводи позивачки на те, що відповідачем не надано сертифікат Торгово-промислової палати, а наданий висновок Торгово-промислової палати носить консультативний характер, суд вважає помилковим.

Крім того, відповідно до ч.3 ст.82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Постановою Верховної Ради України №254-VIII від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» надано статус «тимчасово окупованих» територіям окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена Постановою ВР України №252-VIII від 17 березня 2015 року (згідно додатку), яка набрала чинності 08 квітня 2015 року.

Відповідно до пункту 1 частини 1 додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року за №1275, м. Донецьк Донецької області віднесено до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, а в подальшому операція Об`єднаних Сил.

Згідно із ст. 10 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Відповідно до пункту 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 року № 44(5) ( із змінами та доповненнями, внесеними рішенням Президії ТПП України від 26 квітня 2016 № 11 (6), сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) документ, затвердженої Президією ТПП України форми, який засвідчує настання форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Пунктом 6.12 вказаного Регламенту визначено, що сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), після його внесення до Реєстру сертифікатів і підготовки тексту, роздруковується на бланку Торгово-промислової палати України / регіональної ТПП, що проводить засвідчення форс-мажорних обставин, і підписується уповноваженою особою, яка прийняла рішення про засвідчення форс-мажорних обставин, і відповідно першим віце-президентом або віце-президентом ТПП України / президентом, першим віце-президентом або віце-президентом регіональної ТПП. На сертифікаті ставиться печатка ТПП України / регіональної ТПП.

У розділі VII наданого відповідачем висновку Торгово-промислової палати України зазначено, що цей висновок складено на бланку Торгово-промислової палати України в 5 автентичних примірниках, він підписаний фахівцями, які склали цей висновок та першим віце-президентом ТПП України, на сертифікаті поставлена печатка ТПП України.

Таким чином, відсутність у вказаному висновку назви сертифікат не свідчить про його неналежність, як доказу.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі / MALA v. UKRAINE, № 4436/07, § 48 від 03 липня 2014 року / вказує, що «принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником».

З огляду на викладене вище, суд проходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивачки.

Керуючись ст.ст. 47, 74, 83, 94, 115, 116, 117 КЗпП України, Законом України «Про відпустки», ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 95, 263 - 266, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Л.А. Шереметьєва