Справа № 175/4714/19-ц
Провадження № 2/175/1356/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2022 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Паленко І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, треті особи: Дніпропетровська районна державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна, про визнання договору недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Дніпропетровська районна державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання договору недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації, який 30 листопада 2020 року уточнила та просила суд постановити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, серія та номер 1364, відповідно до якого ОСОБА_3 , який діяв в інтересах ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_5 купила квартиру АДРЕСА_1 , посвідчений 10 липня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Іриною Анатоліївною; визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна серія та номер 1493, відповідно до якого ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_1 , посвідчений 19 липня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Іриною Анатоліївною; витребувати із володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 ; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна розташований за адресою: АДРЕСА_2 : за ОСОБА_4 , номер запису про право власності 42131592, що внесений 19 липня 2018 року державним реєстратором приватним нотаріусом Зайченко Іриною Анатоліївною Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 214; за ОСОБА_5 , номер запису про право власності 26968338, що внесений 10 липня 2018 року державним реєстратором: приватним нотаріусом Зайченко Іриною Анатоліївною Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 214; за ОСОБА_2 номер запису про право власності 24442757, що внесений 15 січня 2018 року державним реєстратором: Колеснік Інгою Миколаївною Дніпропетровська філія Комунального підприємства «Центр Державної реєстрації» Дніпропетровської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 214 та стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що на підставі договору довічного утримання від 17 листопада 1993 року вона є власницею квартири АДРЕСА_1 . У зв`язку з втратою оригіналу зазначеного договору 07 вересня 2010 року вона отримала його дублікат. У спірній квартирі ОСОБА_1 ніколи не проживала. Натомість 02 листопада 2010 року у зазначеній квартирі вона зареєструвала свою доньку ОСОБА_7 та дозволила їй проживати у цій квартирі. Після реєстрації у спірній квартирі доньки позивач з нею посварилася та до теперішнього часу не підтримує стосунків. Тільки 26 жовтня 2019 року позивач вирішила приїхати до своєї квартири, але ніхто їй не відкрив двері. Після цього позивач вирішила перевірити хто є власником її квартири. З інформаційної довідки №186349894 від 26 жовтня 2019 року позивач довідалася, що право власності на її вищезазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 19 липня 2018 року. Саме з цього часу ОСОБА_1 зазначає, що її права як власника квартири є порушеними.

Представник позивача ОСОБА_8 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав зазначених в уточненій позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_4 за ордером про надання правової допомоги ОСОБА_9 (т.2 а.с.33) у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, надано відзив на позовну заяву в якому зазначив ,що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем зазначеної квартири та ніколи до цього не був знайомий з її попередніми власниками ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Квартиру купував через ріелторів. Посилався на те, що цілих 9 років ОСОБА_1 з дня прописки та вселення 02 листопада 2010 року своєї доньки у спірну квартиру та до 26 жовтня 2019 року жодного разу не відвідувала власну квартиру та не спілкувалася з власною донькою, якій вона з власної волі передала у володіння та користування її квартиру(т.1 а.с.77-79).

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим поверненням, що повернулось за закінченням встановленого строку зберігання(т.1 а.с.92-93) та оголошенням про виклик особи зареєстроване місце проживання(перебування), якої невідоме(т.1 а.с.64, а.с.118, а.с.130, а.с.159, а.с.287, т.2 а.с.32, 53, 61).

ОСОБА_10 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (т.2 а.с.3 ); поштовим поверненням за закінченням терміну зберігання(Т.2а.с.55, 95).

ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим поверненням, що повернулось за закінченням встановленого строку зберігання(т.1 а.с.119-120, а.с.135-136, т.2 а.с.2, 56, 94); трекінгом з офіційного сайту «Укрпошта» відправлення №956, яке отримано відповідачкою(т.2 а.с.39), оголошенням про виклик особи(Т.2 а.с.52, 60).

Представник Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим поверненням(т.1 а.с.57, а.с.133); трекінгом з офіційного сайту «Укрпошта» відправлення №948(т.2 а.с.40), рекомендованим повідомленням про вручення відправлення(Т.2а.с.54, 67)

Представник Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори надав заяву про розгляд справи без участі представника(т.1 а.с.66).

Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна надала заяву про розгляд справи без її участі(т.1 а.с.61).

Вислухавши сторони,розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, заслухавши свідків, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Судом встановлено, що 17 листопада 1993 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_11 договір довічного утримання за яким ОСОБА_1 стала власником квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с.15-16).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_11 (т.1 а.с.108).

07 вересня 2010 року у зв`язку з втратою оригіналу договору довічного утримання від 17 листопада 1993 року ОСОБА_1 отримала його дублікат (т.1 а.с.17).

У судовому засіданні представник позивача пояснила, що у спірній квартирі ОСОБА_1 ніколи не проживала. А також, що ОСОБА_1 має власне житло за адресою, вказаною нею у її позовній заяві, у якому вона зареєстрована та постійно проживає. У своїх поясненнях представник позивача підтвердила обставини, зазначені ОСОБА_1 у її позові.

На підставі договору довічного утримання від 17 листопада 1993 року сторонами якого зазначені ОСОБА_11 (відчужувач квартири) та ОСОБА_2 (набувач квартири) та який нібито був посвідчений державним нотаріусом Дніпровської районної державної нотаріальної контори Юрченко Л.Л, за реєстром №2-5176(т.1а.с.41), за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на спірну квартиру, що підтверджується рішенням державного реєстратора прав на нерухому майно Колесник І.М. (т.1 а.с.146), яке було прийнято на підставі заяви ОСОБА_3 , який діяв на підставі довіреності від 15 грудня 2017 року в інтересах ОСОБА_2 (т.1а.с.176) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності(т.1а.с.147).

В подальшому, а саме 10 липня 2018 року, ОСОБА_3 , який діяв на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу спірної квартири з ОСОБА_5 (т.1 а.с.177-178).

19 липня 2018 року ОСОБА_5 , як новий власник спірної квартири уклала договір купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_4 (т.1 а.с.196-198).

Право власності на зазначену квартиру 19 липня 2018 року було зареєстровано за ОСОБА_4 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру(т.1 а.с.239).

З інформаційної довідки №186349894 від 26 жовтня 2019 року (т.1 а.с.35) позивач довідалася, що право власності на її квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 19 липня 2018 року.

Вважаючи свої права порушеними ОСОБА_1 була вимушена звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України).

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ст. 638 ЦК України Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідач ОСОБА_4 у своєму відзиві зазначив, що він є добросовісним набувачем зазначеної квартири та ніколи до цього не був знайомий з її попередніми власниками ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Квартиру купував через ріелторів. Квартира була без ремонту у занедбаному стані.

У судовому засіданні представник позивача також зазначила, що ОСОБА_4 не міг знати про незаконність попереднього відчуження спірної квартири.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_12 зазначила, що квартиру ОСОБА_4 купував через оголошення ріелторів на сайті ОЛХ та які здійснювали супровід укладення угоди купівлі-продажу квартири у нотаріуса. Також свідок зазначила, що після купівлі ОСОБА_4 спірної квартири він зробив у ній капітальний ремонт та вони у ній постійно проживали однією сім`єю. На даний час вона є його дружиною. І тільки через півтора роки вони довідалися з копії позовної заяви, що на квартиру претендує інша особа. Раніше ні позивач, ні жодна інша особа до нього з приводу його квартири не зверталися.

Під час розгляду цієї справи суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 2.11.2021 року по справі № 925/1351/19 про неможливість витребування у добросовісного набувача майна, а саме Верховний Суд зазначив наступне: «добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

6.54. Враховуючи викладене, судові рішення у цій справі слід скасувати, а в позові відмовити з тих підстав, що за встановлених судами обставин майно у відповідача не може бути витребувано в порядку статей 387, 388 ЦК України, а права позивача в зв`язку з цим захисту не підлягають.»

Верховний Суд у постанові від 20 липня 2022 року по цивільній справі № 442/2640/20 (провадження № 61-16128св21) про витребування майна від добросовісного набувача зазначив наступне:

«..ОСОБА_1 , придбаваючи вищевказане майно, мав усі підстави вважати, що документи на підставі яких володів зазначеною квартирою ОСОБА_2 , є законними та розраховувати на певний стан речей, тобто правомірно очікував, що ОСОБА_2 , відчужуючи йому нерухоме майно, має право ним розпоряджатися, а він після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти…

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що пропорційним буде залишити спірну квартиру у власності відповідача, а позивач повинен пред`явити претензії голові кооперативу, якщо останній невірно трактував рішення зборів засновників кооперативу та безпідставно видав ОСОБА_2 довідку.

За викладених обставин, Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що витребування у ОСОБА_1 (добросовісного набувача) спірної квартири не буде пропорційним, матиме наслідком порушення справедливого балансу та покладатиме надмірний індивідуальний тягар на відповідача і становитиме порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.

З огляду на викладене, суд першої інстанції повно та всебічно встановив фактичні обставини справи, дослідив надані сторонами докази та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.»

13 листопада 2019 року Верховний Суд по цивільній справі № 645/4220/16-ц (провадження № 61-19921св18), застосовуючи положення п.3 ч.1 ст.388 ЦК України відмовив законному неволодіючому власнику у витребуванні на його користь нерухомого майна від добросовісного набувача. При цьому Верховний Суд зазначив наступне:

«Суди попередніх інстанцій зробили висновок, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної квартири.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом…………….

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням.

Отже, задоволення позовних вимог за первісним позовом про витребування спірної квартири у ОСОБА_2 , який є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на ОСОБА_2 буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Тому в задоволенні цих позовних вимог належить відмовити.»

Стаття 1 Першого протоколу до конвенції містить 3 окремі норми: перша, що виражається в першому реченні абз. 1 та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в 2-му реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в абз.2, визнає право договірних держав серед іншого контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків утручання в право мирного володіння майном, повинні тлумачитись у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

ЄСПЛ у своїх рішеннях вказує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдається досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти («EastWestAllianceLimited v. Ukraine», №19336/04, параграф 166-168, ЄСПЛ, від 23.01.2014).

Статтею 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власність зобов`язує.

Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, але й покладає на них певні обов`язки.

За змістом вказаних норм закону ч. 3 ст. 13 Конституції України та ч. 4 ст. 319 ЦК України власник зобов`язаний цікавитись майном, дбати про його стан, вчиняти дії, передбачені чинним законодавством, з метою оформлення права власності.

05 вересня 2022 року Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду під час розгляду цивільної справи № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) зазначив наступне:

«Добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту його і прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій.»

Загальними засадами цивільного законодавства є: добросовісність, розумність та справедливість (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). Власники майна повинні добросовісно користуватися своїми правами та обов`язками власника. Зокрема, дбати про свою власність та проявляти розумну обачність при передачі у володіння та користування власного майна іншим особам на тривалий час. Тим більше, якщо власники майна мають більше 9 років неприязні стосунки з особами, якім вони з власної волі надали у володіння та користування їх майно.

Враховуючи конкретні обставини цієї справи та недбале ставлення до власного нерухомого майна ОСОБА_1 , яка більше 9 років не піклувалася про свою власність та з власної волі передала у володіння своїй доньці ОСОБА_2 спірну квартиру, яка у свою чергу надала довіреність на незаконне відчуження квартири своєї матері - не має підстав для витребування квартири від добросовісного набувача ОСОБА_4 на користь недобросовісного власника квартири ОСОБА_1 . Адже, у іншому випадку за даних обставин справи витребування у ОСОБА_4 спірної квартири не буде пропорційним та матиме наслідком порушення справедливого балансу та покладатиме надмірний індивідуальний тягар на відповідача і становитиме порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.

З врахуванням того, що суд відмовляє позивачу у витребуванні на її користь спірної квартири задоволення інших її вимог про визнання правочинів недійсними за даних обставин не є ефективним способом захисту її прав (ч.2 ст.5 ЦПК України), адже не призведе до поновлення її порушених прав. Що не позбавляє ОСОБА_1 звернутися з новим позовом про відшкодування вартості втраченого майна до особи, яка порушила її права ОСОБА_2 .

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-277цс16).

Підсумовуючи вищенаведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів сторони по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

У зв`язку з тим, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову по суті позовних вимог, суд не надає оцінки заяві відповідача ОСОБА_4 про сплив позовної давності щодо вимог ОСОБА_1 про витребування на її користь спірної квартири.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові.

Тому понесені позивачем витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з вказаним позовом стягненню з відповідача не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст. 4, 5, 12, 19, 76, 77, 80, 81, 89, 141, 263, 264, 265, 352, 354, 355 ЦПК України, 15, 16, 316, 317, 319, 328, 387, 388, 638 ЦК України, суд-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, треті особи: Дніпропетровська районна державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна, про визнання договору недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації - відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Озерянська Ж.М.