21 жовтня 2022 року м.Рівне
Рівненський міський суд Рівненської області в складі:
головуючого судді Першко О.О.,
секретар судового засідання Прокопчук Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Акціонерне товариство «Укртранснафта», про визнання трудових відносин припиненими, стягнення вихідної допомоги при звільненні, стягнення компенсації за невикористані дні відпусток та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до ТОВ «Прикарпатзахідтранс» (далі відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору АТ «Укртранснафта», в якому просить: визнати трудові правовідносини між ним, інженером з експлуатації нафтопроводів, та ТОВ «Прикарпатзахідтранс» припиненими 09 липня 2021 року за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 180 297 грн. 00 коп., вихідну допомогу при звільненні у розмірі 30 272 грн. 01 коп., суму компенсації за невикористані 115 календарних днів відпустки у розмірі 58 949 грн. 00 коп.; моральну шкоди у розмірі 10 000 грн. 00 коп.
21 жовтня 2022 року від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору АТ «Укртранснафта» Медведцького Т.А. надійшли пояснення, в яких представник зокрема вказує, що позивач з 12 липня 2021 року був прийнятий на роботу до АТ «Укртранснафта». В разі доведення позивачем обставин викладених у позовній заяві та надання достатніх обґрунтованих доказів порушення відповідачем трудових прав позивача, АТ «Укртранснафта» вважає, що позивач законно та обґрунтовано звертається до суду про захист своїх трудових прав за період перебування з відповідачем в трудових відносинах.
Позивач та його представник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час, дату і місце проведення судового засідання, що підтверджується розпискою представника позивача ОСОБА_2 21 жовтня 2022 року позивач подав до суду заяву, в якій позов підтримав, просив його задовольнити. Також просив розгляд справи провести за його відсутності і не заперечував проти заочного розгляду справи.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився жодного разу, хоча належним чином повідомлявся про час, дату і місце проведення судових засідань. Про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав. Враховуючи, що про причини неявки відповідач суд не повідомив, відзив не подав і позивач не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, таким чином суд проводить розгляд справи згідно ст.280 ЦПК України в заочному порядку, на підставі наявних у справі даних та доказів за згодою позивача.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Акціонерного товариства «Укртранснафта» також в судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Про причини неявки суд не повідомив.
Зважаючи на неявку у судове засідання всіх учасників справи, на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків.
Як встановлено судом, позивач працював інженером з експлуатації нафтогазопроводів ТОВ «Прикарпатзахідтранс».
9 липня 2021 року ОСОБА_1 на ім`я директора ТОВ «Прикарпатзахідтранс» подав заяву з проханням звільнити його з підприємства за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, в зв`язку з порушенням власником законодавства про працю, угод, умов трудового договору, останнім робочим днем вважати 09 липня 2021 року, в день звільнення видати йому наказ про звільнення, трудову книжку, довідку про середню заробітну плату та довідку про розрахунок належних до виплати коштів при звільненні і виплатити в день звільнення заробітну плату, вихідну допомогу, компенсацію за невикористану відпустку.
Як зазначає позивач у своєму позові відповіді на свою заяву, трудової книжки, а також розрахункових коштів він не отримав.
15 червня 2022 року за вих. № 55/2022 та повторно 22 липня 2022 року за вих. № 79/2022 представник позивача адвокат Бідюк Т.В. зверталася до ТОВ «Прикарпатзахідтранс» із адвокатськими запитами, в яких зокрема просила відповідача надати копію наказу про звільнення ОСОБА_1 та довідку про середньомісячну заробітну плату. Вказані запити залишені відповідачем без відповіді.
Як слідує з розділу VI «Час відпочинку» Колективного договору укладеного між ТОВ «Прикарпатзахідтранс» та Радою трудового колективу на 2018-2021 роки прийнятого на загальних зборах трудового колективу 03 вересня 2018 року тривалість щорічної основної відпустки усіх працівників становить 24 календарних дні.
Відповідно до Додатку 3 до Колективного договору ТОВ «Прикарпатзахідтранс» 2018-2021 роки, позивач має право на додаткову відпустку за особливий характер праці - 4 календарних дні.
Як слідує з копії наказу № В-000000920 про надання відпустки ОСОБА_1 надано 13 календарних днів щорічної основної відпустки.
Як слідує з копії наказу № В-000000535 про надання відпустки ОСОБА_1 надано 17 календарних днів щорічної основної відпустки.
Як слідує з копії наказу № В-000000452 про надання відпустки ОСОБА_1 надано 10 календарних днів щорічної основної відпустки та 4 календарних дні додаткової відпустки за особливий характер праці.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 квітня 2022 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Прикарпатзахідтранс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, АТ «Укртранснафта», про стягнення заробітної плати і вихідної допомоги при звільненні задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Прикарпатзахідтранс» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в сумі 4 884 грн. 61 коп. з наступним утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Частиною 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням суду встановлено, що позивач 01 грудня 2018 року переведений на посаду провідного інженера з експлуатації нафтогазопроводів відділу експлуатації лінійної частини ТОВ «Прикарпатзахідтранс», про що свідчить запис № 18 трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 .

Відповідно до витягу з наказу АТ «Укртранснафта» (додатку 1 до наказу) «З кадрових питань» від 09 липня 2021 року № 289-К списку працівників, якій прийняті на роботу АТ «Укртранснафта», заяви ОСОБА_1 від 12 липня 2021 року та наказу № 289-к від 09 липня 2021 року, позивач прийнятий на посаду провідного інженера з експлуатації лінійної частини відділу експлуатації Департаменту оперативного управління магістрального нафтопродуктопроводу «Самара-Західний напрямок».

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України, на момент виникнення спірних правовідносин, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом ст. 22 КЗпП України, на момент виникнення спірних правовідносин, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, на момент виникнення спірних правовідносин, однією з підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України).

Частиною першою статті 38 КЗпП України, на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, на момент виникнення спірних правовідносин, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України, на момент виникнення спірних правовідносин, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1 ст. 94 КЗпП України).

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Конституційний Суд України у Рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

Враховуючи, що позивач належним чином попередив роботодавця (відповідача) про бажання звільнитися з роботи з 09 липня 2021 року на підставі ст.38 КЗпП України, відповідачем з липня 2021 року припинено нарахування заробітної плати позивачу, відповідач зобов`язаний був видати наказ про звільнення ОСОБА_1 , однак цього не зробив, а протилежного суду не доведено. Тому ефективним способом захисту прав позивача є припинення трудових відносин між ОСОБА_1 та ТОВ «Прикарпатзахідтранс» на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Тому вимога ОСОБА_1 визнати трудові відносини між ним та відповідачем припиненими 09 липня 2021 року за власним бажанням підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України,в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначені в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348).

Згідно з пунктом 8 цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно розрахунку середньомісячного заробітку, який надано позивачем, та відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків розмір заробітної плати позивача в травні 2021 року становив 10 090 грн. 63 коп., а в червні 2021 року 10 090 грн. 67 коп.

Згідно Листа Міністерства соціальної політики України від 12 серпня 2020 року № 3501-06/219 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» загальна кількість робочих днів у червні 20 робочий день, в травні 18 робочих днів.

Тому сума середньоденного заробітку позивача становить 531 грн. 08 коп. (20181,30 грн./38 робочий день (20+18)).

В періоді, за який позивачу слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, кількість робочих днів становить 328 (за період з 12 липня 2021 року по 20 жовтня 2021 року включно) і включає в себе 15 робочих днів за липень 2021 року, 21 робочий день за серпень 2021 року, 22 робочих дня за вересень 2021 року, 20 робочих днів за жовтень 2021 року, 22 робочих дня за листопад 2021 року, 22 робочих дня за грудень 2021 року, 19 робочих днів за січень 2022 року, 20 робочих днів за лютий 2022 року, 22 робочих дня за березень 2022 року, 21 робочий день за квітень 2022 року, 22 робочих дня за травень 2022 року, 22 робочих дня за червень 2022 року, 21 робочий день за липень 2022 року, 23 робочих дня за серпень 2022 року, 22 робочих дня за вересень 2022 року, 14 робочих днів за жовтень 2022 року.

Оскільки середньоденна заробітна плата позивача становить 531 грн. 08 коп., то розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 липня 2021 року по 20 жовтня 2022 року складає 174 194 грн. 24 коп. (531, 08грн. х 328 днів), а не як вказує позивач 180 297 грн. 00 коп.

За положеннями ст. 117 КЗпП України, підставою відповідальності власника (підприємства) є склад правопорушення, який включає два юридичних факти порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника. Затримка розрахунку з працівником за відсутності спору про розмір належних працівникові сум тягне обов`язок власника провести на користь працівника виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Пред`являючи таку вимогу до власника, працівник не зобов`язаний доводити наявність будь-яких шкідливих наслідків затримки розрахунку при звільненні. Що ж стосується вини, то за аналогією із ст. 614 Цивільного кодексу України обов`язок доведення її відсутності лежить на власникові.

Разом з цим, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), відступаючи від висновків, наведених у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 щодо права суду на зменшення розміру середнього заробітку, зазначила критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Згідно проведеного судом розрахунку розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 174 194 грн. 24 коп. Судом встановлено, що розмір самої заборгованості по заробітній платі, яка не була виплачена позивачу при звільненні становить 4 884 грн. 61 коп. та є меншою за суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

З огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості по заробітній платі, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 4 884 грн. 61 коп. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню частково в розмірі 4 884 грн. 61 коп.

Суд погоджується з розрахунком позивача щодо розміру компенсації за невикористану відпустку, здійсненим за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100, який становить 58 949 грн. 00 коп.

Відтак, з відповідача на користь ОСОБА_1 слід стягнути компенсацію за невикористану відпустку у зв`язку із звільненням в розмірі 58 949 грн. 00 коп. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті.

Щодо стягнення вихідної допомоги суд зазначає, що згідно зі ст. 44 КЗпП України, на момент виникнення спірних правовідносин, при припиненні трудового договору, зокрема внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Оскільки вихідна допомога виплачується працівникові при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником законодавства про працю, а позивач просить визнати трудові правовідносини з ТОВ «Прикарпатзахідтранс» припиненими за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, тому відсутні підставі для стягнення вихідної допомоги при звільненні у розмірі 30 272 грн. 01 коп. В цій частині позов до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що внаслідок порушення відповідачем вимог трудового законодавства, позивачу завдано моральної шкоди, яка виразилась у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку із реалізацією свого права на звільнення.

Враховуючи наведені вище положення законодавства, а також вимоги розумності та справедливості суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача в якості відшкодування моральної шкоди 5 000 грн. 00 коп. Відповідно в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги задоволено часткового, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1 091 грн. 24 коп.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із звільненням, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір в розмірі 589 грн. 49 коп. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Керуючись статтями 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 280-282, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Акціонерне товариство «Укртранснафта», про визнання трудових відносин припиненими, стягнення вихідної допомоги при звільненні, стягнення компенсації за невикористані дні відпусток та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Визнати припиненими з 09 липня 2021 року трудові відносини ОСОБА_1 з Товариством з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 4 884 (чотири тисячі вісімсот вісімдесят чотири) грн. 61 коп. з наступним утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» на користь ОСОБА_1 суму компенсації за невикористану відпустку у розмірі 58 949 (п`ятдесят вісім тисяч дев`ятсот сорок дев`ять) грн. 00 коп. з наступним утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1091 (одна тисяча дев`яносто одна) грн. 24 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» в дохід держави 589 (п`ятсот вісімдесят дев`ять) грн. 49 коп. судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуто Рівненським міським судом Рівненської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня складення повного заочного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс», місцезнаходження: вул. Котляревського, буд. 18, м. Рівне, .

Третя особа - Акціонерне товариство «Укртранснафта», місцезнаходження: вул. Московська, буд. 32/2, м. Київ, .

Повне судове рішення складено 26 жовтня 2022 року.

Суддя О.О. Першко