Провадження № 2/761/2606/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого: судді - Притула Н.Г.,

при секретарі: Соломон О.М.,

розглянувши в м.Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради, Київської міської ради, треті особи: Шевченківська районна в м. Києві рада, Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», Управління державного архітектурно-будівельного контролю Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», приватне підприємство «Мірабель Люкс» про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в:

15 вересня 2020 року до суду надійшла зазначена позовна заява в якій позивач з врахуванням заяви від 26.10.2020 року просить: витребувати від ОСОБА_2 нежилі приміщення: цокольного поверху (в літ. А) загальною площею 39,10 кв.м., в т.ч. нежилі приміщення №№1,2 (групи приміщень №14) площею 27,10 кв.м. та Ѕ частину від нежилих приміщень №№3, 4, 5, ІV загальною площею 24,00 кв.м. по АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 як співвласника багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 на правах спільної сумісної власності.

Вимоги обгрунтовані тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_2 та у жовтні 2019 року їй стало відомо, що частина приміщення загального користування - сходова клітина ІV та службове приміщення V було приєднано до сусідніх нежитлових приміщень групи приміщень №14, змінено цільове призначення та відчужено ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що у 1999 році було зафіксовано факт проведення будівельних робіт, відповідно до яких змінені цільові призначення допоміжних приміщень багатоквартирного будинку, визначених в технічному паспорті 1979 року. При цьому відсутні будь-які документи, які б свідчили про законність таких змін.

До комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м.Києва був переданий житловий будинок разом із приміщеннями, що являються самочинним будівництвом. У зв`язку із цим Рішення Київської міської ради від 27.12.2001 року №208/1642 в частині спірного майна є незаконним.

Так як відповідний об`єкт являється самочинним (самовільним) будівництвом, а всі правочини щодо його використання є нікчемними в силу ст.228 ЦК України, вони порушують публічний порядок.

В подальшому на вказані приміщення Головним управлінням комунальної власності м.Києва було видано Свідоцтво про право власності та зареєстровані на праві власності за територіальною громадою Шевченківського району м.Києва.

Так як право власності на спірне майно зареєстровано за ОСОБА_2 , проте воно є майном спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тому Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м.Києві ради не мало право його відчужувати ОСОБА_2 . Позивач на підставі ст.387-388 ЦК України має право подати віндикаційний позов як неволодіючий власник шляхом витребування такого майна із незаконного володіння ОСОБА_2 (приміщення №№1,2 (групи приміщень №14) площею 27,10 кв.м. та на Ѕ частину від нежилих приміщень №№3, 4, 5, ІV загальною площею 24,00 кв.м.) та Територіальної громади м.Києва в особі Київської міської ради - приміщення з №3 по №8 (групи приміщень №14) загальною площею 37,8 кв.м., розмір частки 1/1.

Ухвалою суду від 02.11.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 03.09.2021 року було вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом сторін.

28 квітня 2022 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 в якому представник просить відмовити в задоволенні заявлених вимог на тій підставі, що відповідач є добросовісним набувачем нежитлових приміщень, оскільки набула на підставі відплатного договору. Позивач ніколи не була власником нежитлових приміщень, тому не має права витребовувати їх на свою користь.

Крім того представник відповідача зазначає, що позивач обрала неефективний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Представник відповідача просив застосувати наслідки спливу строків позовної давності.

Відповідь на відзив до суду не надходила.

Інші сторони своїм право не скористались відзив чи пояснення на позовні вимоги до суду не направили.

Сторони в судове засідання не з`явились, хоча належним чином неодноразово були повідомлені про час та місце слухання справи.

Представник відповідача - ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про слухання справи у його відсутність та просив відмовити в задоволенні заявлених вимог.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, позивач тривалий час не цікавиться справою, в судові засідання не з`являється, суд вважає за можливе у відповідності до положень статті 223 ЦПК України продовжити слухання справи у відсутність сторін, які не з`явились в судове засідання на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Оцінивши надані суду докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 29.06.2016 року.

ОСОБА_2 набула право власності на нежиле приміщення загальною площею 39,10 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу нежилого приміщення, укладеного 17.01.2006 року з Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м.Києві ради.

ОСОБА_2 набула нежитлові приміщення цокольного поверху (в літ. А) загальною площею 39,10 кв.м., в т.ч. нежилі приміщення №№1,2 (групи приміщень №14) площею 27,10 кв.м. та Ѕ частину від нежилих приміщень №№3, 4, 5, ІV загальною площею 24,00 кв.м..

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

У частинах першій та другій статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки зі спільного майна багатоквартирного будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.

Наведене розуміння узгоджується з тлумаченням Конституції України. Так, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011 положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Позивач не надала суду доказів, що приміщення, які відповідач набула у власність належали до допоміжних приміщень.

Як зазначала позивач в позовній заяві, змінено цільове призначення допоміжних приміщень багатоквартирного будинку. Однак позивач не надала суду доказів з яких суд може зробити саме такий висновок.

Стаття 387 ЦК України визначає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Крім того, згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_2 набула право власності на спірні нежитлові приміщення 17.01.2006 року. В той же час позивач набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 29.06.2016 року. Отже, на момент набуття позивачем права власності на квартиру спірні нежилі приміщення не могли перебувати у спільній власності усіх власників квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку.

З огляду на викладене, суд вважає, що до спірних правовідносин положення Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" не можуть бути застосовані.

Крім того, позивач зазначала, що всі правочини щодо використання спірних приміщень є нікчемними в силу ст.228 ЦК України.

Стаття 228 ЦК України визначає, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договорів з підстав порушення публічного порядку, оспорюючи правомірність правочину, має довести існування обставин, з якими стаття 228 ЦК України пов`язує правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною 2 статті 228 ЦК України встановлено, що правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України 13 квітня 2016 року по справі № 6-1528цс15 висловила правову позицію щодо правочинів, які порушують публічний порядок. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

Публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини: спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності;правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України);правочини щодо відчуження викраденого майна;правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу' або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

Частина 3 статті 228 ЦК України вказує, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного.

Однак позивач в позовній заяві не зазначає, який саме інтерес держави чи суспільства порушено правочинами, які вчинялись щодо спірного майна, а також не обгрунтовує які суттєві основи правопорядку порушено вчиненим правочином.

Що стосується умислу сторін, суд зазначає наступне.

Застосування наслідків передбачених ч.3 ст.228 ЦК України передбачає наявність умислу обох сторін на порушення інтересів держави і суспільства.

У сформованій правовій позиції Верховного Суду України у справі №6- 1528цс15 наголошено, що при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, встановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

З моменту, коли позивач дізналася про правочин, щодо намірів чи фактів порушити публічний порядок сторонами правочину - не вносилися відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань.

Суду не було надано доказів на підтвердження вини будь якої із сторін правочинів, зокрема, вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Отже, позивач не довела належними та допустимими доказами що правочини щодо спірного майна є такими, що порушують публічний порядок.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи що позивачем не доведено заявлені вимоги належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Так як суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог по суті, тому не вбачає законом передбачених підстав для застосування строків позовної давності.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.4, 77-81, 141, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, суд,

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради, Київської міської ради, треті особи: Шевченківська районна в м. Києві рада, Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», Управління державного архітектурно-будівельного контролю Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», приватне підприємство «Мірабель Люкс» про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня отримання рішення суду безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Н.Г.Притула