Справа № 214/6832/21
2/214/474/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(заочне)

24 жовтня 2022 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ткаченка А.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Фастовець Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження, при заочному розгляді, цивільну справу №214/6832/21 за позовною заявою ОСОБА_1 , пред`явленою його представником адвокатом Ковтуном Євгеном Юрійовичем, до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та збитків, -

Представники: від позивача адвокат Ковтун Є.Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Ковтун Є.Ю., діючи від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовною заявою шляхом направлення поштовою кореспонденцію 05 серпня 2021 року (надійшла до суду 18 серпня 2021 року), в якій просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 23 грудня 2020 року в розмірі 141 256 грн. 50 коп. та збитки, нараховані в порядку ст.625 ЦК України інфляційні втрати в сумі 6018 грн. 12 коп. та 3% річних 2194 грн. 31 коп.; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 1494 грн. 70 коп. судового збору.

Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 23 грудня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Брундій А.О. За умовами договору ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у борг грошові кошти в сумі 141 256 грн. 50 коп., що на день підписання договору за офіційним курсом НБУ складало 5000 доларів США. Сторони погодили, що позика надана строком на 1 (один) місяць, тобто до 23 січня 2021 року, про що зазначили у п.2 договору. На виконання умов договору ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 кошти в погодженому розмірі, а останній на підтвердження цьому підписав договір. Після сплину терміну виконання зобов`язань, позичальник добровільно борг не повернув, у зв`язку з чим за захистом своїх майнових прав та інтересів адвокат Ковтун Є.О., діючи в інтересах ОСОБА_1 , вимушений звернутися до суду.

Ухвалою суду від 08 квітня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.20).

Правом на участь в судовому засіданні представник позивача не скористався, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи неодноразово повідомленим про дату, час та місце проведення судового засідання, у тому числі в порядку ст.128 ЦПК України, в судове засідання повторно не з`явився без повідомлення причин, відзив на позовну заяву не подав. Клопотань про відкладення розгляду справи, надання сторонам строку на примирення на адресу суду будь-якими засобами зв`язку не подавав.

Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, його повторну неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву у встановлений законом строк, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень позивача та його представника проти заочного розгляду справи, що відповідатиме п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України.

Суд акцентує увагу на тому, що навіть в умовах воєнного стану, введеного у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року та в черговий раз продовженого з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб на підставі Указу Президента України №573/2022 від 12 серпня 2022 року, затвердженого Законом України №2500-ІХ від 15 серпня 2022 року, право особи на судовий захист не може бути обмежено, оскільки відповідно до ст.ст.10, 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану повноваження судів не можуть бути припинені.

Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись.

Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з такого.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦПК України.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 23 грудня 2020 року між ОСОБА_1 як «позикодавцем» та ОСОБА_2 як «позичальником» було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Брундій А.О. та зареєстрований в реєстрі за №520 (а.с.8-10).

За умовами договору позикодавець передав у власність позичальникові, а позичальник прийняв у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 141 256 грн. 50 коп., що на день підписання договору за офіційним курсом НБУ є еквівалентом суми 5000 доларів США, та зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (п.1 договору). Строк надання позики 1 (один) місяць, тобто до 23 січня 2021 року (п.2 договору).

Як слідує з п.3 договору, сума позики отримана позичальником від позикодавця до підписання договору в повному обсязі, про що свідчать підписи сторін у договорі.

При цьому, як визначено в п.5 договору, позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві позику у тій сумі, у той строк та в тому порядку, що встановлені договором, без сплати процентів. Позичальник має право повернути позику і раніше встановленого строку, вказаного в п.2 договору.

Аналізом змісту укладеного між сторонами договору суд приходить до висновку, що за своїм характером укладена між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 угода є реальною, односторонньою, оплатною та свідчить про наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Аналізуючи зміст правочину, суд приходить до висновку, що текст договору позики містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення відповідачем конкретної грошової суми на користь позивача. Водночас, зміст договору дає підстави стверджувати, що відповідач визнав наявність боргу в певному розмірі станом на визначену дату, що свідчить про природу правових відносин між сторонами спору. Договір містить усі необхідні реквізити, обумовлені його характером та правовою природою, зокрема: дату його складання (23 грудня 2020 року), отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та валюті (141 256 грн. 50 коп.), зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення (до 23 січня 2021 року).

Відповідно до вимог ст.545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Так, письмова форма договору позики від 23 грудня 2020 року, нотаріально посвідченого, укладеного між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_2 як позичальником внаслідок його реального характеру є доказом передачі грошової суми позичальнику та наявності між сторонами договірних відносин зобов`язально-грошового характеру. Крім того, відсутність заяви позикодавця про повернення йому позичальником коштів за договором з відсутністю будь-яких претензій, відмітки на оригіналі договору позики від 23 грудня 2020 року про одержання позикодавцем грошей, який досліджено судом з долученням до матеріалів справи (а.с.58-59), згідно з положеннями ст.545 ЦК України, п.8 договору позики свідчать, що зобов`язання з повернення позики ОСОБА_2 не виконав до обумовленого сторонами строку. До того ж оскільки оригінал договору не містить надпису про повернення суми боргу, тому у суду не має підстав для висновку про новацію, припинення зобов`язання, а так само про зміну правовідносин між сторонами.

Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики від 23 грудня 2020 року, а також встановленим факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем щодо повернення боргу в сумі 141 256 грн. 50 коп. в строк до 23 січня 2021 року, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є доведеними та підлягають задоволенню.

Щодо заявлених позивачем 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих в порядку ст.625 ЦК України на суму боргу, суд виходить з такого.

За положеннями ст.ст.525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки ст.625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом цієї матеріальної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання та полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У ч.3 ст.510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

З огляду на викладене слід дійти висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі укладеного ними договору, є грошовими зобов`язаннями. Зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошові зобов`язання, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Крім того, у п.7 договору передбачено, що позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання за даним договором.

У постанові №127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду зазначила, що невиконання боржником грошового зобов`язання є правопорушенням триваючим, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Звертаючись до суду з позовом, адвокат Ковтун Є.Ю., діючи в інтересах ОСОБА_1 , зазначив, що ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики від 23 грудня 2020 року належним чином не виконав, а саме не повернув позику як станом на 23 січня 2021 року, так і на час звернення до суду. Таким чином, зобов`язання є простроченим з 24 січня 2021 року, тому 3% річних та інфляційні втрати мають розраховуватись саме із вказаної дати.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, розрахунок 3% річних здійснюється за формулою: [Проценти] = [Сума боргу] * [Процентна ставка (%)] / 100% ? [Кількість днів] / [Кількість днів у році], та є наступним: 141 256 грн. 50 коп. (сума боргу) : 100% * 3% річних : 365 днів * 189 (кількість днів прострочення за період з 24 січня 2021 року до 01 серпня 2021 року згідно із заявленими вимогами) = 2194 грн. 31 коп.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, розрахунок інфляційних втрат здійснюється за формулою: [Інфляційні нарахування] = [Сума боргу] ? [Сукупний індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу], де [Сума боргу] сума простроченого боргу, [Сукупний індекс інфляції] добуток щомісячних індексів за відповідний період.

Таким чином, [Сукупний індекс інфляції] = 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% = 104,885% (за період з 01.02.2021 по 31.08.2021).

Отже, розмір інфляційних втрат є наступним: 141 256,50 грн. (сума боргу) ? 104,885% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 141 256,50 грн. (сума боргу) = 6 900 грн. 38 коп.

З огляду на те, що позивачем допущено арифметичну помилку при розрахунку розміру інфляційних втрат в результаті не врахування усіх показників індексів інфляції в межах заявленого ним періоду, в результаті чого заявлено меншу суму 6018 грн. 12 коп. від розрахованої судом 6900 грн. 38 коп., тому вирішуючи спір в межах заявлених вимог суд вважає за можливе стягнути заявлену позивачем суму інфляційних втрат 6018 грн. 12 коп. та вірно визначену 3% річних 2194 грн. 31 коп.

Відтак, дослідивши письмові докази, надавши їм оцінку в сукупності, на підставі ст.12 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, та ст.13 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є доведеними та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат згідно зі ст.141 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь позивача, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1494 грн. 70 коп. в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору (а.с.12).

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 247 ч.2, 258-259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , пред`явлені його представником адвокатом Ковтуном Євгеном Юрійовичем, до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та збитків задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 23 грудня 2020 року в розмірі 141 256 грн. 50 коп. та збитки, нараховані в порядку ст.625 ЦК України інфляційні втрати в сумі 6018 грн. 12 коп. та 3% річних 2194 грн. 31 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1494 грн. 70 коп. у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30 днів з дня його підписання не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи. Заочне рішення може бути переглянуте Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за письмовою заявою відповідача, оформленою згідно зі ст.285 ЦПК України та поданою протягом 30 днів з дня його підписання. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в загальному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач, його представник мають право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Відомості про сторін:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Троїцьке Павлоградського району Дніпропетровської області, РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 .

Заочне рішення суду складено та підписано без проголошення 24 жовтня 2022 року.

Суддя А.В. Ткаченко