Справа №938/665/21
Провадження № 2/938/34/22
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2022 року селище Верховина

Верховинський районний суд Івано-Франківської області в складі

головуючого судді Чекан Н.М.

з участю секретаря судового засідання Івасюк Г.Ю.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Рашковської Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в порядку загального позовного провадження матеріали справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власним житлом шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до Верховинського районного суду Івано-Франківської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власним житлом шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки, тобто садиби, яка знаходиться по АДРЕСА_1 та яку успадкувала після смерті батька - ОСОБА_3 . У цьому будинку зареєстровано місце проживання її сімох дітей. Також у будинку без реєстрації місця проживання проживає її колишній співмешканець ОСОБА_2 . Однак спільне життя в одному будинку з ним є неможливим, оскільки відповідач постійно влаштовує скандали, ображає та принижує її та дітей, піднімає на них руку. Асоціальна поведінка ОСОБА_2 призвела до того, що вже більше двох років вона змушена забрати дітей та залишити власний будинок. Позивач неодноразово просила відповідача виселитися добровільно та пропонувала, щоб він користувався господарською спорудою, яку переобладнали для проживання. Також з метою досудового врегулювання спору надсилала йому заяву про добровільне виселення. Однак відповідач не погоджується на мирне вирішення спору. Він почав вести себе ще більш агресивно, переслідує позивача за її новим місцем проживання. А коли вона приїжджає до свого будинку, то не має можливості ним користуватися, оскільки відповідач влаштовує скандали та ображає її. Всі ці конфлікти мають безпосередній стосунок до порушення правил співжиття у сфері житлових відносин. З цього приводу є неодноразові звернення до поліції зі заявами. Відповідач неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП, щодо нього вживалися заходи попередження, а також було порушено кримінальне провадження. Відповідач також є боржником по аліментах в значному розмірі, однак жодних заходів до нього не вжито. Утримання дітей повністю на позивачу. Поведінка відповідача з кожним днем стає все більш неадекватною, тому вона боїться за власне здоров`я та життя і життя своїх дітей. Стверджує, що відповідач фактично чужа їй людина та робить її життя нестерпним, його дії носять систематичний характер, порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ним у будинку. Вважає, що є всі підстави для виселення відповідача з її домоволодіння, оскільки він систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для неї проживання з ним в одному будинку.
Ухвалою суду 02.11.2021 року провадження у зазначеній справі відкрито та призначено до підготовчого засідання.
Ухвалою суду від 25.05.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Відповідач у судове засідання не з`явився повторно та не подав відзив на позов, про дату, час і місце розгляду справи неодноразово повідомлений у встановленому законом порядку шляхом публікації оголошення на веб-сайті суду (а. с. 171,178,207,223, 242). При цьому суд звертає увагу, що відповідачу достовірно відомо про розгляд у суді цієї справи, оскільки він отримав копію ухвали про відкриття провадження у справі, позовну заяву з додатками (а.с.64,66), тричі подавав клопотання про відкладення підготовчого засідання (а.с.67,73, 93), судовий виклик, адресований йому на 14.03.2022 року, повернувся до суду з відміткою «відмовився від одержання» (а.с.115-118).
Як вбачається з інформації ІНФОРМАЦІЯ_1 наданою листом від 09.05.2022 року №863, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до лав Збройних Сил України не призивався (а.с. 145).
Згідно зі ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
У судовому засіданні позивач просила позов задовольнити з підстав наведених у ньому. Також пояснила, що житло, яке знаходиться у Верховині та з якого вона просить виселити відповідача, належить їй на праві приватної власності, яке вона успадкувала від свого батька. Відповідач, хоча і поживає в її будинку, але зареєстрований у с.Красник у житлі своєї матері. Вона з відповідачем офіційно неодружена, але у них є 7 спільних дітей. Через постійні бійки та сварки, які вчиняє відповідач, вона з дітьми вимушена залишити своє житло та винаймати квартиру в м.Івано-Франківськ.
Свідок ОСОБА_4 , будучи допитаним 27.09.2022 року в режимі відеоконференції, суду вказав, що він є сином (повнолітнім) сторін. На даний час навчається за кордоном, але зареєстрований в Україні в будинку матері. Його батько, тобто відповідач, зареєстрований в с.Красник. У себе вдома у Верховині мама не проживає через домашнє насильство, яке вчиняє його біологічний батько ОСОБА_2 та яке тривало протягом 17 років. Проживати в будинку з татом є небезпечно для сім`ї, тато чинить перешкоди в користуванні будинком. Ціле життя тато знущався над мамою, обзивав її, до них, тобто до дітей, ставився адекватно, але міг бити та кричати, наприклад за пробите колесо на велосипеді. Одного разу він, тобто свідок,будучи на річці, а це приблизно 300-400 м від дому, навіть чув, як тато кричав і матюкався вдома. Також був випадок, коли тато з Німеччини привіз батут, там скакали всі діти і щось зломили. Тато заставляв маму мити батут. Тато сварився, старший брат ОСОБА_5 вибіг з хати, а тато хотів побити його держаком від лопати. Діма втік від нього, а мама стояла на порозі, тоді тато тим держаком вдарив маму. Мама поїхала за кордон у грудні 2018 року і була там до січня 2019 року, коли повернулася, то пішла жити до тітки ОСОБА_6 , і вони там проживали довгий час. Згодом жили у вуйка ОСОБА_7 від березня до вересня 2019 року, а потім винайняли квартиру в Івано-Франківську. Вдома не жили, бо там чекав «прекрасний» тато, який не давав спокійно жити і вони боялися повертатися додому.

Свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що вона є сестрою позивача. Відповідач постійно бив сестру, тобто позивача, та дітей. Сестра не могла вільно користуватися житлом, яке набула у спадок від батька. Кілька разів вона, тобто позивач, втікала від відповідача до неї, тобто свідка. У грудні 2018 року особисто бачила, як відповідач бив найстаршого сина сторін - ОСОБА_9 . Діти бояться батька. З вересня 2019 року позивач винаймає квартиру в Івано-Франківську.
Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні вказав, що позивач є його сестрою та має у своїй власності будинок, в якому проживали їх батьки. Відповідач проживає в цьому будинку приблизно з 2001 2002 року. Він, тобто свідок, проживає недалеко від будинку позивача. Знає, що позивач не може вільно користуватися власним житлом через відповідача, якого діти не називають батьком та бояться його. Позивач постійно втікала зі свого будинку та боїться піти до своєї хати, бо це небезпечно для неї та її дітей. Відповідач кричить та погано ставить до позивача та дітей. Він, тобто свідок, особисто бачив, як відповідач тягнув позивача за волосся. Деякий час позивач із дітьми проживала у нього, тобто свідка, бо відповідач знущався над нею, бив та обзивав її.
Суд, вислухавши вступне слово представника позивача, показання свідків, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі стю 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

За приписами ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (постанова Верховного Суду від 10.02.2021 року в справі №502/922/18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року в справі №447/455/17, провадження №14-64цс20 зазначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та, у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Звертаючись до суду, позивач, як на підставу позову, посилалася на ст.116 ЖК Української РСР.

Згідно зі ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Верховний Суд у постанові від 09.12.2021 року в справі №445/1687/18, провадження №61-14590св20 підкреслив, що для застосування правила цієї статті необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Також Верховий Суд нагадав, що у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

У постанові від 22.01.2020 року в справі №679/1657/18 Верховний Суд зазначив, що зі змісту ст.116 ЖК Української РСР не випливає, що особа обов`язково має бути притягнута до адміністративної відповідальності. Систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 6, 8), які вона успадкувала після смерті батька ОСОБА_3 (а.с. 5,7).

Відповідно до довідки Верховинської селищної ради від 11.08.2021 року №3145 (а.с.13), до складу сім`ї ОСОБА_1 , 1981 року народження, жительки АДРЕСА_1 , входять ОСОБА_11 , 2001 року народження, ОСОБА_4 , 2004 року народження, ОСОБА_12 , 2006 року народження, ОСОБА_13 , 2007 року народження, ОСОБА_14 , 2010 року народження, ОСОБА_15 , 2011 року народження, ОСОБА_16 , 2014 року народження.

Згідно з довідкою виданою виконкомом Верховинської селищної ради 11.08.2021 року №3144 (а.с.14), ОСОБА_2 , 1973 року народження, дійсно проживає на території селища Верховина без реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 в будинку, власником якого є ОСОБА_1 , 1981 року народження.

Позивач ОСОБА_1 неодноразово зверталася до Верховинського ВП 21.01.2019 року (а.с. 36), 26.01.2019 року (а.с. 37), 12.04.2019 року (а.с. 30), 11.06.2019 року (а.с. 33), 26.11.2019 (а.с. 27), 04.04.2020 року (а.с.21), 25.07.2020 року (а.с. 24), 17.07.2021 року (а.с. 40) зі заявами про вжиття законних заходів відносно її колишнього співжителя ОСОБА_2 , який систематично ображає її нецензурними словами, погрожує фізичною розправою їй та дітям, вчиняє відносно них насильство.

За результатами розгляду цих звернень із ОСОБА_2 проведено профілактичні розмови про недопустимість протиправної поведінки в майбутньому (а.с. 20, 26, 28, 29,31,35) та виносився тимчасовий заборонний припис, заборонивши йому в будь-який спосіб контактувати з постраждалою ОСОБА_1 (а.с. 23, 25).

Крім того, постановами Верховинського районного суду від 28.10.2019 року та 22.10.2021 року провадження відносно ОСОБА_2 за ст. 173 КУпАП та ч.1 ст. 173-2 КУпАП у справах за фактами вчинення ним дрібного хуліганства та домашнього насильства щодо ОСОБА_1 закрито у зв`язку зі закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст.38 КУпАП (а.с. 243-244,249-252).
Також ухвалою Верховинського районного суду від 22.09.2020 року кримінальне провадження в справі про обвинувачення ОСОБА_2 у вчинені кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, закрито в зв`язку з відмовою потерпілої ОСОБА_1 від обвинувачення у справі приватного обвинувачення (а.с.245-248).
Приватним нотаріусом Верховинського районного нотаріального округу Мартищук О.Я. передано ОСОБА_2 , 1973 року народження, заяву ОСОБА_1 про зняття з реєстрації місця проживання (виписки) та виселення з житлового будинку АДРЕСА_1 в добровільному порядку (а.с. 15).

Таким чином, стороною позивача доведено належними та допустимими доказами факт систематичного порушення правил співжиття відповідачем, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному житлі, а також безрезультатність вжитих заходів попередження, тому суд приходить до переконання про задоволення вимог позивача в повному обсязі.

Крім того суд враховує, що у п. 44 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (заява N 30856/03) ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач унаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 року (заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16.02.2017 року (заява N 43768/07)).

Отже, виселення осіб з житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Зважаючи на факт систематичного порушення правил співжиття відповідачем, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному житлі, а також безрезультатність вжитих заходів попередження, то його, тобто відповідача, виселення на підставі рішення суду з житла позивача, яке успадковане нею від свого батька та належить їй на праві приватної власності, без надання відповідачу іншого житлового приміщення є сумісним з гарантіями ст.1 Першого протоколу.

У ст. 265 ЦПК України закріплено, що у рішенні суду зазначаються розподіл судових витрат.
Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до ст. 141 ЦПК України.
Так, згідно зі ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються зі судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

З урахуванням того, що позовні вимоги підлягають задоволенню, понесені позивачем судові витрати в частині сплати судового збору необхідно віднести на рахунок відповідача, в зв`язку з чим з нього слід стягнути 908 гривень судового збору за подання позовної заяви.

Крім того, в судовому засіданні представник позивача адвокат Рашковська Л.О. подала заяву про те, що стороною позивача на підставі ч. 8 ст. 141 ЦПК України протягом 5 днів після ухвалення рішення суду будуть подані докази про понесені ОСОБА_1 судові витати на професійну правничу допомогу (а.с.253).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 16, 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 133, 141,223, 259,263-265,354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:
Позов задоволити.

Усунути перешкоди в користуванні житлом ОСОБА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , 1973 року народження, з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судових витрат в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Верховинський районний суд.

Найменування та ім`я сторін, їх місцезнаходження та проживання:

ОСОБА_1 реєстраційний номер облікової карти платника податку НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;
ОСОБА_2 зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя: Наталія ЧЕКАН