Справа № 587/1641/21
06 жовтня 2022 рокуСумський районний суд Сумської області під головуванням судді Степаненка О.А., за участю секретаря судового засідання Губарь Ю.В., представника відповідача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зміну формулювання підстав для звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги при звільненні, стягенння моральної шкоди,
В серпні 2021 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про зміну формулювання підстав для звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги при звільненні, стягенння моральної шкоди, зазначаючи, що відповідно до наказу відповідача № 3 від 16.03.2021 року її було прийнято на роботу до відповідача на посаду продавця непродовольчих товарів і вона фактично приступила до виконання своїх посадових обов`язків.
В період з 16.03.2021 року по 26.07.2021 року вона працювала у відповідача продавцем непродовольчих товарів. В період її роботи у відповідача з 16.03.2021 року по 26.07.2021 року останній жодного разу не сплатив їй заробітної плати, посилаючись на те, що не має грошей, а в подальшому послався на те, що у нього відсутні достатні виторги і платити нічим.
В зв`язку з вказаним вона з 26.07.2021 року розірвала трудовий договір з відповідачем на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України через невиконання власником законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. Наказом від 26.07.2021 року відповідач звільнив її з посади продавця непродовольчих товарів на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). Разом з тим, звільнивши її, відповідач не провів зі нею остаточного розрахунку, зокрема, не виплатив заробітну плату за весь період роботи та не виплатив вихідної допомоги при звільненні, не видав трудової книжки та наказу про звільнення.
Позивачка вважала такі дії відповідача протиправними та такими, що не відповідають чинному законодавству та порушують її трудові права, а тому просила постановити рішення про зміну формулювання підстав для звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги при звільненні, стягенння моральної шкоди.
В судовому засіданні поивачка підтримала свої вимоги в повному обсязі.
Представник відповідача ОСОБА_1 , що приймав участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції, позовні вимоги не визнав, пояснивши, що позивачка з 16.03.2021 року по 26.07.2021 року працювала у відповідача продавцем непродовольчих товарів. Вона була прийнята та звільнена з роботи у відповідності до чинного законодавстваДо 26.07.2021р. вона виконувала обов`язки за трудовим договором, 26.07.2021р. позивачкою було подано заяву на звільнення за п.1 ст.36 КЗпП України, 26.07.2021р. відповідачем було прийнято наказ про звільнення позивачки, з яким її було ознайомлено 26.07.2021р. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог.
Заслухавши пояснення учасників справи, зясуваши правові позиції сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 1,2,6,7 ст. 43 Конституції України Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Встановивши гарантії реалізації права на працю, законодавець встановив чіткі механізми їх реалізації та захисту, зокрема шляхом врегулювання процедури прийому на роботі, обов`язковості, періодичності та своєчасності виплати заробітної плати, встановлення виключних підстав для звільнення та відповідальності як працівника так і роботодавця за порушення трудового законодавства.
Статтею 2 КЗпП України визначено, що право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
З матеріалів справи вбачається, що позивачка16 березня 2021 року уклала з відповідачем трудовий договір, у відповідності з яким з 17 березня 2021 року прийнята на роботу продавцем непродовольчих товарів з окладом 6000 гривень ( ар. с. 47).
В подальшому 26 липня 2021 року позивачка звернулася до відповідача з заявою про звільнення з роботи за угодою сторін (п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України) з 26 липня 2021 року і наказом №8 (розпорядженням) ФОП ОСОБА_3 від 26 липня 2021 року звільнена з роботи з 26 липня 2021 року у відповідністю з поданою позивачкою заяви про звільнення від 26 липня 2021 року (ар.с.44, 48).
Отже, відповідачка була прийнята на роботу на підставі укладеного між нею та ФОП ОСОБА_3 трудового договору і звільнена з роботи на підставі своєї заяви, у відповідності з п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, тобто у відповідності з чинним трудовим законодавством України.
Оспорюючи законність свого звільнення з роботи за п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України позивачка зазначила, що наміру подавати таку заяву в неї не було і вона її не подавала. За весь час роботи у відповідача вона жодного разу не отримувала заробітну плату і 21 липня 2021 року звернулася з заявою про розірвання трудового договору на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України, тобто у зв`язку з тим, що відповідач не виконував законодавство про працю та умови трудового договору (ар.с. 14).
Позивачка звертала увагу суду на те, що в дійсності нею при прийомі на роботу до відповідача було написано одразу дві заяви, перша про прийом до нього на роботу, а друга заява без дати про звільнення за власним бажанням. На той час вона вважала, що відповідач буде належним чином виконувати свої обов`язки, що обумовлені трудовим договором, зокрема, в частині виплати заробітної плати, в результаті чого і було написано відразу дві заяви на вимогу відповідача.
Проте в подальшому, через невиконання ним взятих на себе зобов`язань за умовами трудового договору, вона не виявила бажання припиняти трудовий договір з відповідачем на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) згідно із заявою, яку я написала при прийомі на роботу і яка не була нею датована. Натомість вона вимагала від відповідача розірвання трудового договору саме на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України з 21.07.2021 року, оскільки без сплати заробітної плати вона більше не бажала виходити на роботу та працювати у відповідача, однак відповідач відмовився приймати будь - які заяви. З 21.07.2021 року вона більше не виходила на роботу до відповідача.
Разом з тим, представник відповідача категорично не погодився з викладеними позивачкою обставинами прийому та звільнення позивачки з роботи, пояснивши, що заява позивачки про звільнення її з роботи на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України відповідачу взагалі не направлялася і ним не отримувалася. Доказів направлення або вручення заяви відповідачу ОСОБА_4 не надала, а наявність у позивачки копії цієї заяви не може бути підтвердженням направлення заяви відповідачу.
Крім того, заява позивачки про розірвання трудового договору саме на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України з 21.07.2021 року не містить будь-яких реквізитів, які б могли свідчити про те, що така заява дійсно подавалась позивачкою на адресу роботодавця ( штемпелі, розписки, відмітки про прийняття, дату отримання, чеки або поштові квитанції про відправлення тощо), що підтверджує позицію представника відповідача ОСОБА_1 .
Позивачка також не оспорювала, що підпис на заяві про звільнення з роботи від 26 липня 2021 року належить саме їй.
З наказом №8 (розпорядженням) ФОП ОСОБА_3 від 26 липня 2021 року, яким позивачка звільнена з роботи з 26 липня 2021 року у відповідністю з поданою нею заявою про звільнення від 26 липня 2021 року ОСОБА_4 була ознайомлена в той же день 26 липня 2021 року, про що вона зазначила у відповіді на відзив ( ар.с.55).
В той же день з позивачкою було проведено повний розрахунок по заробітній платі, про що вона зазначила у повідомленні від 26 липня 2021 року( ар.с.45).
Таким чином, судом встановлено, що позивачка до 26.07.2021р. виконувала обов`язки за трудовим договором, 26.07.2021р. позивачкою було подано заяву на звільнення за п.1 ст.36 КЗпП України, 26.07.2021р. відповідачем було прийнято наказ (розпорядження) про звільнення позивачки, з яким її було ознайомлено 26.07.2021р. і в той же день проведено розрахунок по заробітній платі.
Доводи позивачки про те, що при прийомі на роботу нею було підписано бланки документів, зокрема: заяви про звільнення за п.1 ст.36 КЗпП України, бланк про повний розрахунок - не підтверджується належними та допустимими доказами.
У відповідності з ст.ст. 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Всупереч положенням ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачка не надала суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх вимог, зокрема, на підтвердження того, що заява про звільнення з роботи від 26 липня 2021 року нею не подавалась.
Представник відповідача в судовому засіданні зазначав, що з метою мінімізації та недопущення помилок в первинних документах та трудових документах всі реквізити з боку ФОП ОСОБА_3 заповнюються уповноваженою на те особою - бухгалтером. Представник відповідача не заперечував, що документи, пов`язані з роботою позивачки у ФОП ОСОБА_3 , а саме: трудовий договір, наказ про прийняття на роботу, наказ про звільнення з роботи, повідомлення про проведення розрахунку при звільненні - заповнені двома особами, а саме: ОСОБА_5 та уповноваженою особою з боку відповідача, якою є бухгалтер. Таким же чином заповнені всі документи, в тому числі і трудовий договір від 16 березня 2021 року, укладений між сторонами, який також заповнений двома особами та різними почерками, однак його існування та підписання позивачем не оспорюється, а аналогічно заповнені інші документи заперечуються позивачем як такі, що не мають ніякої доказової сили.
Та обставина, що заява, тобто весь текст заяви про звільнення, написана позивачкою не власноручно, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки власноручний підпис на документах, справжність якого не оспорюється позивачкою, однозначно свідчить про волевиявлення ОСОБА_4 під час прийняття, звільнення з роботи, проведення розрахунку при звільненні. До того ж, позивачка не вказала, які саме нормативні акти передбачають, що відповідні заяви, написання яких оспорюється позивачкою, мають бути обов`язково надруковані на комп`ютері або обов`язково написані від руки одним і тим самих почерком.
Отже, суд виходить з того, що незалежно від того, яким чином написані заяви, головним і визначальним є особистий підпис особи, яким цей документ скріплено.
Слід зазначити, що заяви самої ОСОБА_2 , зокрема, від 21 липня 2021 року, 30 липня 2021 року, які, як стверджує позивачка, були направлені на адресу відповідача, теж містять як друкований текст, так і власноручний її підпис, однак позивачка не вбачає в цьому будь-яких порушень законодавства і не оспорює, що ці заяви написані і підписані саме нею.
Те ж саме стосується і заяви позивачки про звільнення на підставі п.3 ст. 38 КЗпП України, датованої позивачкою 30.07.2021р. ( ар.с.15), в якій позивачка просила змінити в трудовій книжці підстави розірвання трудового договору з п 1 ст. 36 КЗпП України на п. 3 ст. 38 КЗпП України, провести повний розрахунок при звільненні. При цьому з тексту заяви та квитанції поштового відправлення вбачається, що ця заява була направлена на адресу відповідача вже після фактичного звільнення ОСОБА_2 на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, а саме перед тим як позивачка звернулася до суду з позовною заявою.
Вимоги позивачка частині стягнення заборгованості по заробітній платі також задоволенню не підлягають.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Позивачкою до позовної заяви додано форму ОК-5, надану Пенсійним фондом України, з якої вбачається, що всі нарахування, які мали бути здійснені відповідачем ОСОБА_3 як роботодавцем, були здійснені. При цьому зазначено, що заробітна плата позивачки складала 6100 гривень, яка була нарахована за березень, квітень, травень та червень 2021 року ( ар.с.8-9).
В письмовому повідомленні про проведення повного розрахунку при звільненні чітко сформульовано та скріплено власним підписом позивача, що «... всі передбачені трудовим законодавством України, розрахунки з боку роботодавця зі мною проведено, а також те, що моє звільнення відбулося згідно з моїм власним волевиявленням та з дотриманням вимог чинного законодавства, повідомляю:
Жодних претензій до роботодавця - фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 я не маю.» ( ар.с. 45).
До даного повідомлення, було додано розрахунково - платіжну відомість, сформовану бухгалтером в день звільнення позивачки з метою підрахунку суми, яка підлягає виплаті з метою проведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_2 ( ар.с. 46).
Таким чином, позивачку станом на 26 липня 2021р. повідомлено про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, ознайомлено з наказом про звільнення, що не заперечується позивачем у відзиві на позовну заяву та проведено повний розрахунок, що підтверджується письмовим повідомленням підписаним позивачкою.
Посилання позивачки на те, що ФОП ОСОБА_3 не подано звіту про нараховану та виплачену заробітну плату, а також не сплачені податки та збори також є необґрунтованим та безпідставним.
Особи, які мають статус податкових агентів в даному випадку роботодавці, зобов`язані своєчасно нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується платнику податку та підлягає оподаткуванню до або під час такої виплати.
Податкові агенти повинні подавати податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку. Такий розрахунок подається до фіскального органу за місцем розташування податкового агента у строки, встановлені для податкового кварталу. Даний порядок визначено пп. «б» п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України.
Податковий розрахунок за формою № 1 ДФ подається окремо за кожний звітний квартал протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного кварталу. Кінцевий термін подання Податкового розрахунку за 3 квартал 2021 року - 09 листопада 2021 року.
Виходячи з викладеного, слід зробити висновок про те, що на момент звільнення позивачки з роботи 26 липня 2021 року - строк подання зазначеної звітності фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 ще не настав і формування бухгалтером відповідача розрахунково - платіжної відомості від 26 липня 2021 року, тобто в день звільнення позивачки, було проведено відповідачем саме з метою підрахунку суми, яка підлягає виплаті при проведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_2 ( ар.с. 46).
Отже, на момент звільнення позивачки з роботи бухгалтером ФОП ОСОБА_3 було сформовано розрахунково - платіжну відомість та сформовано повідомлення про проведення повного розрахунку при звільненні, який був підписаний саме позивачкою, що нею не заперечується.
Виходячи з вищезазначеного, враховуючи, що позивачкою визнається факт підписання нею заяви на звільнення за п.1 ст.36 КЗпП України та підписання повідомлення про проведення повного розрахунку при її звільненні, суд виходить з того, що відсутність будь-якої заборгованості відповідача перед ОСОБА_2 та відсутність підстав для зміни формулювання причин звільнення встановлена в судовому засіданні.
Відповідно вимоги про стягнення з відповідача вихідної допомоги також не підлягають задоволенню, оскільки вихідна допомога це грошові кошти, які виплачуються працівнику, який звільнений з роботи не з власної ініціативи. Оскільки позивачка звільнена з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України ( за згодою сторін) підстави для нарахування та виплати грошової допомоги відсутні.
Щодо видачі трудової книжки позивачці суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Як зазначив представник відповідача, з 1 січня 2015 року фізичні особи - підприємці не реєструють трудові договори у службі зайнятості, а служба зайнятості, відповідно, не засвідчує записи в трудових книжках. Відтак при оформлені трудових книжок працівників керівними для ФОП стають загальні норми Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказами Міністерства праці, Міністерства юстиції, Міністерства соціального захисту від 29.07.1993 №58, встановлені для організацій.
Зокрема, записи про призначення на роботу, переведення і звільнення вносять на підставі наказу (розпорядження) - п. 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказами Міністерства праці, Міністерства юстиції, Міністерства соціального захисту від 29.07.1993 №58. При цьому запис про призначення робиться в трудові книжки тільки тих співробітників, які працюють з ФОП за трудовим договором більше 5 днів (ст. 48 Кодексу законів про працю України та пункт 1.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Мінсоцзахисту та Мін`юсту № 58 від 29.07.93 р ).
Запис про прийом на роботу працівника, повинен бути зроблений протягом одного тижня після того як людина приступить до роботи, після чого трудову книжку необхідно повернути назад працівнику.
Під час роботи трудова книжка зберігається у працівника. (П. 2.21-1 Інструкції № 58).
Оспорюючи позовні вимоги, представник відповідача зазначив, що трудова книжка знаходиться у позивачки і не передавалася відповідачу. Будь-яких доказів на підтвердження зворотного позивачка не надала.
Крім цього, що позивачем до позовної заяви додані фотокопії її трудової книжки, які зроблені нею 30.07.2021р. - після звільнення, що спростовує факт знаходження у відповідача трудової книжки позивачки.
У відповіді на відзив позивачка зазначила, що «Саме з 21.07.21 року я більше на роботу не вийшла» (арк.1 відповіді на відзив), фотографії трудової книжки «були зроблені мною на моєму колишньому робочому місці 30.07.2021 року, коли я зайшла на роботу аби віддати відповідачу заяву про зміну формулювання причин мого звільнення» (арк.4 відповіді на відзив).
Таким чином, за словами самої позивачки, станом на 30 липня 2021 року, тобто вже після звільнення, трудова крижка знаходилась в неї, бо позивачка 30 липня 2021 року робила фотокопії трудової книжки, які додала до позову.
Таким чином, відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд виходить з того, що позивачка з 16.03.2021 року по 26.07.2021 року працювала у відповідача за трудовим договором продавцем непродовольчих товарів. 26.07.2021р. позивачкою було подано заяву на звільнення за п.1 ст.36 КЗпП України, 26.07.2021р. відповідачем було прийнято наказ про звільнення позивачки, з яким її було ознайомлено 26.07.2021р., чого позивачка не заперечувала і про що зазначила в відповіді на відзив ( ар.с.55). В день звільнення з відповідачкою проведені всі розрахунки при звільненні, що підтверджується розпискою позивачки і наданими відповідачем доказами.
Відтак, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 12, 81, 263 -265 ЦПК України, п.1 ст. 36 КЗпП України, п. 3 ст. 38 КЗпП України, ст.ст. 116, 117 КЗпП України, ст. 23, 1167 ЦК України, ст. ст. 21, 94, 2371 КЗпП України, суд
В И Р І Ш И В :
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зміну формулювання підстав для звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги при звільненні, стягенння моральної шкоди відмовити за його необґрунтованістю.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сумського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.А.Степаненко