Справа № 199/3114/22
(2/199/1637/22)
РІШЕННЯ

Іменем України

26.08.2022 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Авраменка А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплачених коштів державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю,

ВСТАНОВИВ:

09 червня 2022 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що відповідач у зв`язку із встановлення йому ІІ групи інвалідності (загальне захворювання) з 01 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року отримував державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю. Вказана допомога у відповідності до вимог законодавства без звернення відповідача була призначена йому позивачем і на період з 01 жовтня 2020 року по 31 жовтня 2021 року, однак 25 жовтня 2021 року на адресу позивача надійшов лист відділу перерахунку пенсій №2 управління пенсійного забезпечення ГУ ПФ України в Дніпропетровській області від 20 жовтня 2021 року, згідно якого встановлено, що відповідач за наслідками перегляду МСЕК від 05 жовтня 2021 року інвалідом не визнаний. За таких обставин позивачем було закрито особовий рахунок відповідача та проведено перерахунок надміру виплаченої суми державної соціальної допомоги особі з інвалідністю за період з 01 жовтня 2020 року по 31 жовтня 2021 року, внаслідок чого сума переплати визначена в розмірі 22256 гривень. У листопаді 2021 року позивачем направлено відповідачу повідомлення про необхідність повернення зазначеної суми переплати, яка залишилась без відповіді. Відтак, посилаючись на те, що відповідача в порушення свого обов`язку не повідомив позивача про втрату статусу особи з інвалідністю, внаслідок чого допущено переплату державної соціальної допомоги на вказану суму, позивач просив суд стягнути з відповідача означену суму богу, а також покласти на відповідача судові витрати по справі.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Сторонами клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не подано, відзив від відповідача до суду не надходив, в зв`язку із чим суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що згідно копії виписки з акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 19 листопада 2019 року відповідачу з 01 жовтня 2019 року по 01 жовтня 2020 року встановлено третю групу інвалідності (загальне захворювання) із датою чергового переогляду 18 вересня 2020 року. Копія виписки наявна в матеріалах справи.

26 серпня 2018 року відповідач звернувся до правопопередника позивача із заявою про призначення йому державної соціальної допомоги як інваліду ІІІ групи, за наслідками розгляду якої та доданих до неї документів позивачем своїми рішеннями було призначено відповідачу, як особі з інвалідністю ІІІ групи, державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю на період з 01 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року, а потім продовжено без подання відповідачем додаткової заяви на період з 01 жовтня 2020 року по 31 жовтня 2021 року. Викладені обставини підтверджуються копією заяви відповідача про призначення відповідної допомоги, копією акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, копією рішення про призначення допомоги.

В подальшому листом від 05 жовтня 2021 року №81 Лівобережна міжрайонна МСЕК КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» ДОР повідомила відділ з питань перерахунку пенсій ГУ ПФ України в Дніпропетровській області, а останній листом від 20 жовтня 2021 року повідомив вже позивача про те, що за наслідками чергового переогляду МСЕК від 05 жовтня 2021 року відповідача останній інвалідом не визнаний взагалі. Дані обставини підтверджуються копіями згаданих листів.

За наслідками вищевказаного зняття з відповідача групи інвалідності позивач своїм розпорядженням від 13 жовтня 2021 року закрив особовий рахунок відповідача для виплати відповідної державної соціальної допомоги, визначив суму надміру виплачених коштів такої допомоги за період з 01 жовтня 2020 року по 31 жовтня 2021 року в розмірі 22256 гривень, які своїм повідомленням від 03 листопада 2021 року просив відповідача повернути. Така вимога позивача залишилась без відповіді. Наведені підтверджується копією розпорядження, повідомлення та довідки позивача.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», Порядком призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2005 року №261 (далі Порядок).

Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.ст.2-4 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю» громадяни України, які є дітьми померлого годувальника або досягли віку, встановленого ст.1 цього Закону, і не мають права на пенсію, або є особами з інвалідністю і не мають права на пенсію по інвалідності або державну допомогу у зв`язку з інвалідністю та постійно проживають на території України, мають право на державну соціальну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до цього Закону призначається в тому числі державна соціальна допомога особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю. Аналогічні положення містить п.1 Порядку.

За змістом ст.5 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», п.12 Порядку державна соціальна допомога особам з інвалідністю призначається на весь час інвалідності, встановленої органами медико-соціальної експертизи.

Статтею 4 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю» передбачено, що призначення і виплата державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

В свою чергу, положеннями п.10 Порядку визначено, що для призначення соціальної допомоги подаються такі документи: заява за формою, встановленою Мінсоцполітики. Під час подання заяви пред`являється паспорт громадянина України, трудова книжка та документ, що засвідчує реєстрацію особи у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків (картка платника податків), або дані про реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру, внесені до паспорта громадянина України або свідоцтва про народження (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідному контролюючому органу і мають відмітку в паспорті); декларація про доходи та майновий стан осіб для призначення соціальної допомоги, складена за формою, встановленою Мінсоцполітики (у разі потреби); копія рішення суду про визнання особи недієздатною (для недієздатної особи); копія рішення про призначення опікуна (для недієздатної особи, якій призначено опікуна); копія документа, що підтверджує повноваження представника закладу, який виконує функції опікуна над особою (для недієздатної особи, опікуна якій не призначено); Інформація про склад сім`ї зазначається в декларації про доходи та майно особи, яка звернулася за призначенням соціальної допомоги (у разі потреби).

Нормою ст.14 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю» визначено, що одержувачі державної соціальної допомоги зобов`язані повідомляти органи, що призначають державну соціальну допомогу, про обставини, що можуть вплинути на умови призначення державної соціальної допомоги та її виплату. У разі невиконання цього обов`язку та одержання у зв`язку з цим зайвих сум державної соціальної допомоги одержувачі повинні відшкодувати органам, що призначають державну соціальну допомогу, надміру виплачені суми.

В той же час, абзацом 20 п.10 Порядку передбачено, що органи соціального захисту населення в разі потреби додають до заяви витяг з акта огляду, одержаний ними від медико-соціальної експертної комісії (далі МСЕК).

Отже, Порядком передбачено отримання управліннями соціального захисту витягів з акта огляду в МСЕК безпосередньо від самих медико-соціальних експертних комісій, а ні від осіб, які отримують державну соціальну допомогу. Тобто, зазначеними положеннями не передбачений обов`язок отримувача соціальної допомоги надавати управлінню соціального захисту витягів з акта огляду в МСЕК.

Положеннями ст.15 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю» передбачено, суми державної соціальної допомоги, надміру виплачені одержувачу державної соціальної допомоги внаслідок зловживань з його боку (подання документів з неправдивими даними, неподання відомостей про зміну у складі сім`ї, про працевлаштування), стягуються на підставі рішень органів, що призначають державну соціальну допомогу. У разі припинення виплати державної соціальної допомоги (відновлення здоров`я тощо) до повного погашення заборгованості решта заборгованості стягується в судовому порядку.

Нормою ст.1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Нормою ст.16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути примусове виконання обов`язку в натурі.

Оцінюючи дослідженні в ході розгляду справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених вище норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так норми ст.ст.1212-1215 ЦК України визначають такий позадоговірний спосіб захисту права власності як кондикція. Кондикційний позов вимога повернення безпідставно набутого або збереженого особою у себе майна за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) або якщо правова підстава згодом відпала. Таким чином кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала або відбулась її трансформація (наприклад, договір, на підставі якого відбулось набуття майна, в подальшому було визнано недійсним; одна особа передала іншій кошти в якості авансу на виконання попереднього договору, однак основний договір в майбутньому так і не було укладено тощо). Відтак, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав існуючий договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст.1212 ЦК України, тобто норма даної статті підлягає застосуванню, коли одна сторона безпідставно утримує майно іншої сторони та при цьому в неї відсутнє відповідне договірне зобов`язання з повернення цього майна. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Наведена правова позиція суду по даній справі відповідає правовим висновкам Верховного Суду України, викладеним у постановах від 02 жовтня 2013 року по справі №6-88цс13, від 24 вересня 2014 року по справі №6-122цс14, від 18 листопада 2015 року по справі №6-582цс15, від 02 березня 2016 року у справі №6-3090цс15, від 04 жовтня 2017 року по справі №6-1216цс17, правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 10 жовтня 2018 по справі №757/6937/17-ц, від 20 березня 2019 по справі №634/727/16-ц, від 07 серпня 2019 по справі №752/5986/16-ц, а також правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 травня 2018 по справі №629/4628/16-ц, від 13 лютого 2019 по справі №320/5877/17, від 31 січня 2020 року по справі №161/17945/18, від 16 червня 2020 року по справі №910/22513/17, від 14 грудня 2021 року по справі №643/21744/19.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Аналіз цієї норми ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права. ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (ч.5 ст.12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків. З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів.

Наведені двома абзацами вище правові висновки суду узгоджуються із правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 16 січня 2019 року по справі №753/15556/15, а також правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 06 березня 2019 року по справі №607/4570/17-ц, від 25 березня 2020 року по справі №234/9643/19, від 08 квітня 2020 року по справі №296/9905/15-ц, від 29 квітня 2020 року по справі №495/2252/17, від 04 листопада 2020 року по справі №382/1728/18.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Стосовно обставин правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході розгляду справи було встановлено, що підставою для звернення до суду позивача із даним позовом було безпідставне отримання відповідачем державної соціальної допомоги особам з інвалідністю за період з 01 жовтня 2020 року по 31 жовтня 2021 року на загальну суму 22256 гривень внаслідок зняття з нього раніше призначеної групи інвалідності. При цьому позивачем не зазначено, а судом не встановлено наявності рахункової помилки зі сторони особи, яка здійснювала призначення та/або виплату такої допомоги відповідачу. Натомість позивач мотивує свої позовні вимоги недобросовісністю відповідача, яка полягала у неповідомленні ним позивача про зазначений факт зняття групи інвалідності в порушення вимог ст.14 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю».

Однак, суд не погоджується із такими твердженнями позивача та вважає помилковою вищевказану правову позицію сторони позивача, а презумпцію добросовісності відповідача не спростованою. Така оцінка судом тверджень позивача, окрім наведених вище правових позицій суду касаційної інстанції та усталеної судової практики, ґрунтується на тому, що норма ст.14 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю» є загальною, а її оцінка має відбуватись через призму положень ст.15 того ж закону та абзацу 20 п.10 Порядку, зі змісту яких слідує, що поведінка відповідача може бути оцінена як недобросовісна виключно у випадку наявності зловживань з його боку, які полягають у поданні документів з неправдивими даними, неподанні відомостей про зміну у складі сім`ї, про працевлаштування і не більше, оскільки отримання позивачем витягів з акта огляду в МСЕК, якими і підтверджується як встановлення групи інвалідності, так і її зняття, передбачено безпосередньо від самих медико-соціальних експертних комісій, а ні від осіб, які отримують державну соціальну допомогу. Тобто, законодавством, чинним як на момент призначення та виплати відповідачу державної соціальної допомоги, так і на момент розгляду справи, не передбачений обов`язок отримувача соціальної допомоги надавати управлінню соціального захисту витяги з акта огляду в МСЕК. Відтак, переплата на користь відповідача позивачем державної соціальної допомоги відбулась не внаслідок недобросовісності самого відповідача, а через неузгодженість дій позивача та/або відповідної міжрайонної МСЕК, відділу з питань перерахунку пенсій ГУ ПФ України в Дніпропетровській області. Викладені обставини виключають недобросовісність поведінки відповідача та, в свою чергу, унеможливлюють задоволення даного позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормами ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд приходить до висновку, що понесені позивачем по справі судові витрати відшкодуванню йому не підлягають.

На підстав викладеного та керуючись ст.ст.15, 16, 1212, 1215 ЦК України, ст.ст.2-5, 14, 15 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», п.п.1, 10, 12 Порядку, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-81, 89, 95, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274, 280, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Петра Калнишевського, 55) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення надміру виплачених коштів державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко