Номер провадження: 22-ц/813/1496/22
Справа № 522/6088/19
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

розглянувши розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2020 року, постановлене під головуванням судді Шенцевої О.П., у цивільній справі за позовом Одеського Національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання,-

встановив:

У квітні 2019 року Одеський Національний медичний університет звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання, в якому просив стягнути з відповідача суму витрат на навчання за період з 2011 по 2017 рік у розмірі 76833,00 грн. та суму виплаченої стипендії за період з 2011 по 2017 рік у розмірі 34703,19 грн. на користь Одеського національного медичного університету в інтересах Державного бюджету України, а також судові витрати в сумі 1841,00 грн.

В обґрунтування свого позову зазначив, що відповідач 05 липня 2011 року був зарахований до Одеського Національного медичного університету на спеціальність «педіатрія», уклав Угоду №52 про навчання за кошти державного бюджету з метою отримання вищої освіти.

У 2017 році ОСОБА_1 закінчив Університет та був направлений комісією по розподілу для проходження інтернатури та подальшого працевлаштування відповідно до державного замовлення до комунального закладу «Білгород-Дністровська міськрайонна багатопрофільна лікарня» Департаменту охорони здоров`я та соціального захисту населення Одеської обласної державної адміністрації у якості лікаря-ортопеда-травматолога дитячого.

До проходження інтернатури та подальшого відпрацювання встановленого законодавством трирічного терміну відповідач мав приступити з 01 серпня 2017 року.

У липні 2018 року, під час проведення Державною аудиторською службою України ревізії фінансово-господарської діяльності Одеського національного медичного університету за період з 01 травня 2015 року по 01 червня 2018 року, шляхом співставлення списків відрахованих студентів та документів, що підтверджують працевлаштування, встановлено факти неприбуття випускників, які навчалися за державним замовленням, до інтернатури, до місця розподілу за державним замовленням, звільненням за невиконання навчальних планів. А саме: неприбуття до інтернатури у 2017 році в тому числі й випускника Кожокар ДМ.

Відповідно до розрахунків економічного відділу Університету, за весь період з 01 вересня 2011 рік по 30 червня 2017 рік сума витрат на навчання ОСОБА_1 складає 76833,00 грн. а також виплачена стипендія за період з 01 вересня 2011 рік по 30 червня 2017 рік складає 34703,19 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2020 року позов Одеського національного медичного університету задоволений.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Одеського національного медичного університету витрати на навчання за період з 01 вересня 2011 рік по 30 червня 2017 рік у розмірі 76833,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Одеського національного медичного університету суму виплаченої стипендії з 01 вересня 2011 рік по 30 червня 2017 рік у розмірі 34703,19 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову Одеського національного медичного університету про стягнення витрат на навчання, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що на законодавчому рівні обов`язок з відпрацювання було встановлено ч.2 ст. 52 Закону України «Про освіту» 1991 року. Однак 01 липня 2014 року був прийнятий Закон України «Про вищу освіту» №1556-VII, яким ч.2 ст. 52 Закону України «Про освіту» з цього Закону була виключена. Таким чином, обов`язок випускників відпрацьовувати за направленням і в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, з прийняттям Закону «Про вищу освіту» перестав існувати.

Також вказав що випускники вищих навчальних закладів вільні у виборі місця роботи.

Крім того, апелянт зазначив, що оскільки відносини у сфері вищої освіти врегульовано відповідним законом, Указ Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» №77/96 вже не діє.

Апелянт зазначив, що обов`язок особи, яка зобов`язалась відпрацювати за направленням після завершення її навчання за рахунок коштів держави є втручанням у її права, гарантовані статтею 4 Конвенції щодо заборони примусової чи обов`язкової праці.

Разом з тим апелянт зазначив, що не передбачено обов`язку відшкодовувати отриману стипендію у разі порушення умов Угоди, а тому відсутні правові підстави для стягнення 34703, 19 грн.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08 липня 2020 року зупинено провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом Одеського Національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання зупинити до набрання законної сили рішення Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 607/11542/16ц, провадження № 61-29436св18 за касаційною скаргою представника Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 01 червня 2017 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року поновлено провадження у справі за позовом Одеського національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2020 року. Призначено справу до розгляду в Одеському апеляційному суді в порядку письмового провадження без виклику учасників справи.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОНМедУ не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 05 липня 2011 року ОСОБА_1 був зарахований до Одеського Національного медичного університету на спеціальність «педіатрія», уклав Угоду № 52 про навчання за кошти державного бюджету з метою отримання вищої освіти.

Відповідно до п. 2.2.5, Угоди № 52, студент зобов`язуєтеся прибути після закінчення університету на місце працевлаштування за направленням МОЗ України і відпрацювати не менше 3 років після закінчення інтернатури. В разі відмови - випускник повинен відшкодовувати до державного бюджету повну вартість навчання, у встановленому порядку.

Згідно п. 5.1. Угоди № 52, за невиконання або неналежне виконання умов даної Угоди сторони несуть майнову громадянську відповідальність у відповідності з діючим законодавством.

У 2017 році ОСОБА_1 закінчив Університет та був направлений комісією по розподілу для проходження інтернатури та подальшого працевлаштування відповідно до державного замовлення до комунального закладу «Білгород-Дністровська міськрайонна багатопрофільна лікарня» Департаменту охорони здоров`я та соціального захисту населення Одеської обласної державної адміністрації у якості лікаря-ортопеда-травматолога дитячого.

До проходження інтернатури та подальшого відпрацювання встановленого законодавством трирічного терміну відповідач мав приступити з 01 серпня 2017 року.

У липні 2018 року, під час проведення Державною аудиторською службою України ревізії фінансово-господарської діяльності Одеського національного медичного університету за період з 01 травня 2015 року по 01 червня 2018 року, шляхом співставлення списків відрахованих студентів та документів, що підтверджують працевлаштування, встановлено факти неприбуття випускників, які навчалися за державним замовленням, до інтернатури, до місця розподілу за державним замовленням, звільненням за невиконання навчальних планів. А саме: неприбуття до інтернатури у 2017 році в тому числі й випускника ОСОБА_1 .

Відповідно до розрахунків економічного відділу Університету, за весь період з 2011 рік по 2017 рік сума витрат на навчання ОСОБА_1 (без урахування стипендіального фонду) складає 76833,00 грн.

Також згідно з розрахунками Одеського національного медичного університету за період навчання з 2011 року по 2017 рік відповідачу була виплачена стипендія у розмірі 34703,19 грн.

Доказів на спростування даного розрахунку суду не надано.

Задовольняючи позов Одеського національного медичного Університету про стягнення з ОСОБА_1 витрат на навчання, районний суд виходив з того, що, відповідач не виконав свої зобов`язання, у зв`язку із чим позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що відповідач, який закінчив навчання на бюджетній формі у Одеському національному медичному університеті, за місцем направлення на роботу не відпрацював не менше трьох років з дня закінчення інтернатури.

Отже, відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та Угоди № 52 від 05 липня 2011 року про навчання за кошти державного бюджету з метою отримання вищої освіти, в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто він порушив добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання.

Згідно з частиною другою статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту» , у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (яка була чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення угоди № 52 від 05 липня 2011 року), пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» (чинний на час укладення угоди № 52 від 05 липня 2011 року) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367.

Зазначеними вище нормативними актами визначено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

З урахуванням викладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову Одеського національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

У доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що обов`язковість відпрацювання після закінчення інтернатури є порушенням права громадянина України щодо вільного вибору місця роботи.

Однак, вказані доводи апелянта є необґрунтованими та безпідставними з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч.ч.1,2 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Укладаючи Угоду №52 від 05 липня 2011 року, ОСОБА_1 був вільним в укладанні цієї Угоди, прийнятті на себе відповідних зобов`язань та виборі контрагента. Крім того, даних про те, що впродовж навчання або після його закінчення навчання, ОСОБА_1 звертався до позивача із заявою щодо розірвання Угоди №52 в установленому законом порядку матеріали справи не містять, тому доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують.

Крім того, безпідставними є і посилання апелянта про те, що не передбачено обов`язку відшкодовувати отриману стипендію у разі порушення умов Угоди, оскільки академічні стипендії, які сплачуються студентам закладів вищої освіти, належать до категорії витрат на навчання таких студентів, які за наявності на те підстав підлягають компенсації замовникові відповідного навчання.

Доводи апеляційної скарги про те, що обов`язок особи, яка зобов`язалась відпрацювати за направленням після завершення її навчання за рахунок коштів держави є втручанням у її права, гарантовані статтею 4 Конвенції щодо заборони примусової чи обов`язкової праці, апеляційним судом не приймаються оскільки Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок у справі 607/3693/17 відповідно до якого обов`язок особи, яка зобов`язалась відпрацювати за направленням після завершення її навчання за рахунок коштів держави, не передбачає втручання у її права, гарантовані статтею 4 Конвенції щодо заборони примусової чи обов`язкової праці. ЄСПЛ підкреслює, що не кожна праця, яку вимагають від особи під загрозою «покарання», становить заборонену цим положенням «примусову чи обов`язкову працю». Слід врахувати, зокрема, характер і обсяг даної діяльності, вільне укладення відповідних домовленостей (угод) у зв`язку із чим особа усвідомлює принцип і обсяг свого зобов`язання, яке вона бере, отримуючи безкоштовну освіту тощо. Такі обставини дозволяють відрізнити «примусову працю» від роботи, якої можна розумно вимагати за відповідних обставин. В протилежному випадку ЄСПЛ застосовує поняття «непропорційний тягар» та перевіряє, чи на особу було накладено такий тягар, що є єдиним чинником, на підставі якого ЄСПЛ може встановити порушення пункту 2 статті 4 Конвенції.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Більш того, як було вже зазначено, ухвалою Одеського апеляційного суду від 08 липня 2020 року по вказаній справі було зупинено провадження до закінчення перегляду в касаційному порядку у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у справі № 607/11542/16-ц за позовом Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» до ОСОБА_2 про стягнення коштів за навчання, за касаційною скаргою представника Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 01 червня 2017 року.

20 вересня 2021 року Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду було прийнято постанову, у якій Верховний суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 52 Закону України «Про освіту» (в редакції, чинній на час укладення угоди), пункту 2 Указу Президента № 77/96, пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ (в редакції, чинній на час укладення угоди), пункту 2 Указу Президента № 77/96, пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ (в редакції, чинній на час укладення угоди) та пункту 21 Порядку працевлаштування № 37 (в редакції, чинній на час укладення угоди) випускник має обов`язок відшкодувати в установленому порядку до Державного або місцевих бюджетів вартість його навчання та компенсувати замовникові його навчання всі витрати цього замовника на це навчання за наступних умов, погоджених між ним та відповідним навчальним закладом, який здійснив відповідне навчання за рахунок Державного бюджету, а саме: випускник після отримання вищої освіти повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні його на роботу, та відпрацювати обумовлений угодою на його навчання термін; цього випускника звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої. При цьому незгода цього випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за відповідним призначенням.

У разі неприбуття молодого фахівця за направленням або його відмови без поважної причини до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (відповідно до пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ).

Крім того, пунктом 21 чинного Порядку працевлаштування № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати на освіту, тобто і виплати академічної стипендії.

Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року (справа № 607/9099/15-ц), від 19 вересня 2018 року (справа № 607/3690/17), від 31 жовтня 2018 року (справа № 607/3681/17-ц) від 15 травня 2019 року (справа № 598/760/17), від 30 січня 2019 року (справа № 607/3682/17), від 26 червня 2019 року (справа № 607/7122/17-ц) та у пунктах 101-108 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року (справа № 607/3693/17).

Щодо вирішення питання дії застосовуваних до спірних правовідносин норм права Велика Палата Верховного Суду у пунктах 69-72 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) зазначила таке.

Якщо частина друга статті 52 Закону України «Про освіту» 1991 року була чинною на час вступу студента до вищого навчального закладу, та особа, яка претендує на отримання вищої освіти, добровільно підписала угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, навчалася за кошти державного бюджету, погодилася відшкодувати вартість цього навчання, погодилася на працевлаштування її відповідним навчальним закладом на умовах зазначеної угоди та отримала направлення на роботу, то у разі відмови цієї особи відпрацювати відповідно до умов зазначеної угоди встановлений термін відпрацювання заклад освіти, який забезпечив відповідне навчання цієї особи, може в судовому порядку стягнути з неї кошти за навчання.

Як зазначається в рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту» 1991 року, у редакції чинній на час виникнення правовідносин сторін цього спору, була чинною, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди від 01 вересня 2010 року, регулюються саме нею.

Положення частини першої статті 58 Конституції України та частини другої статті 5 ЦК України щодо зворотності дії в часі закону, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, в даному разі потрібно розуміти так, що особа звільняється від встановленої законом цивільної відповідальності, в тому разі коли така відповідальність закріплена лише скасованим законом, однак скасування закону, який передбачає цивільну відповідальність особи, за загальним правилом не звільняє її від цивільної відповідальності на користь контрагента, якщо така відповідальність закріплена і в чинному цивільно-правовому договорі, укладеному цією особою.

Наведене спростовує аргументи відповідачки про відсутність її обов`язку повернути кошти за навчання за рахунок державного бюджету у зв`язку з виключенням частини другої статті 52 Закону України «Про освіту» на підставі Закону № 1556-VII від 01 липня 2014 року, який вже набрав чинності після укладення між сторонами угоди підготовку фахівця з вищою освітою в навчальному закладі.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, ОСОБА_1 підписуючи угоду №52 від 05 липня 2011 року, погодився на працевлаштування його навчальним закладом, отримав направлення на роботу та, навчаючись на кошти Державного бюджету, погодився відшкодувати вартість свого навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами, в цілому зводяться до переоцінки доказів та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 25 жовтня 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда