Справа № 452/584/22
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"12" жовтня 2022 р. м. Самбір
Самбірський міськрайонний суд Львівської області
у складі: головуючого судді Казана І.С.,
секретаря Кафтан О.Ю.,
із участю: представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Возняка В.Й.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Самборі Львівської області цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , - про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності, -
АТ «Укрсиббанк» звернулося до суду із вказаним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . У підтвердження заявлених вимог посилається на те, що ОСОБА_3 має заборгованість перед банківською установою згідно кредитного договору від 30.01.2006р., який був забезпечений договором іпотеки, укладеного щодо нерухомого майна, - квартири АДРЕСА_1 ; рішенням Самбірського міськрайонного суду від 26.05.2010 року вказану квартиру було визнано спільною сумісною власністю подружжя; враховуючи те, що боржник не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, рішенням місцевого суду від 14.12.2010 року із ОСОБА_3 було присуджено стягнути на користь АТ «Укрсиббанк» 191277,95грн заборгованості та судові витрати. Відповідно державним виконавцем на підставі рішення суду відкрито виконавче провадження; накладено арешт на все його майно; ще під час провадження у справі в квітні 2010 року дружина боржника ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом про визнання договору іпотеки на квартиру недійсним, а також про поділ майна подружжя, зокрема просила визнати її власником спірної квартири та скасувати накладений на неї арешт; рішенням Самбірського міськрайонного суду від 21.10.2011р., яке було залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Львівської області, такий позов ОСОБА_4 було задоволено; проте Вищий спеціалізований суд України 10.07.2013р. скасував рішення обох інстанцій та направив справу на новий розгляд; надалі спір розглядався усіма інстанціями і кінцевим рішенням договір іпотеки було визнано недійсним, однак у позові про визнання ОСОБА_4 власником на квартири по АДРЕСА_2 було відмовлено; всупереч цьому остання звернулася до державного реєстратора про реєстрацію за нею права власності на спірну квартиру на підставі скасованого рішення Самбірського міськрайонного суду; дізнавшись про таке, позивач звернувся до суду про поворот виконання рішення, та ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19.05.2016р. рішення державного реєстратора Тур Ю.Б. про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_4 було скасовано; однак надалі, позивачу стало відомо, що квартиру АДРЕСА_1 було відчужено на підставі договору дарування, укладеного 21.01.2020р. між ОСОБА_4 за згодою колишнього чоловіка ОСОБА_3 та їх сином ОСОБА_2 ; вважають що сторони діяли в порушення прав кредитора, недобросовісно, з метою уникнення сплати боргу та звернення стягнення на майно, оскільки рішення суду про стягнення кредитних коштів із ОСОБА_3 залишається невиконаним; на підставі викладеного просять визнати договір дарування квартири недійсним та скасувати державну реєстрацію про право власності за ОСОБА_2 ; стягнути із відповідачів судовий збір, сплачений банком при подачі позову.
Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позов, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні такого, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки являються безпідставними та необґрунтованими. Зазначає, що дійсно існують судові рішення, що описані у позові, проте він добросовісно набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування; посилався на те, що позивачем не доведено порушення його прав, позовні вимоги необґрунтовані доказами, що договір дарування укладався з метою ухилення від стягнення заборгованості; зазначив, що кожен вправі розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд, що гарантує Конституція України, право приватної власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений власності, а тому виходячи із положень захисту права власності просив у позові відмовити.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала вимоги позову, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просила даний позов задовольнити; представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Возняк В.Й. просив відмовити у позові, обґрунтовуючи свою позицію, викладену у відзиві з мотивів відсутності доказів того, що договір дарування суперечить вимогам Цивільного Закону та іншим актами цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, що право власності є непорушним, ніхто не може бути обмежений в праві розпоряджатися, користуватися та володіти своїм житлом на власний розсуд.
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 будучи повідомленими у встановленому законом порядку про час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явилися, із відзивом на позов не зверталися; тому суд уважав за можливе продовжити розгляд справи в їх відсутності.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд приходить до наступного висновку:
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відтак судом установлено, що 21 січня 2020 року був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 , від імені якої діяв ОСОБА_5 та її сином ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Самбірського районного нотаріального округу Львівської області Швець Л.С. за реєстровим №1598.
Як вбачається з матеріалів справи, 21 листопада 2011 року Самбірським міськрайонним судом Львівської області постановлено рішення, яким:
- визнано за позивачем ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 ;
- визнано недійсним договір іпотеки від 30 червня 2006 року між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк», згідно якого в іпотеку передано вищезгадану квартиру:
- виключено це майно з акту опису і його арешту, складеного 16 квітня 2010 року державним виконавцем відділу ДВС Самбірського МРУЮ на підставі виконавчого листа №2-1257 від 25.02.2010 року, виданого Самбірським міськрайонний судом Львівської області вищевказану квартиру.
10 липня 2013 року Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вищевказане рішення скасовано разом з ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 31 жовтня 2012 року, якою це рішення було залишено без змін, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна державним реєстратором Реєстраційної служби Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області Тур Ю.Б., на підставі скасованого рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21.11.2011 року, 17.11.2014 року проведено державну реєстрацію цього майна за ОСОБА_4 (право приватної власності на 1/1 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ).
1 квітня 2015 року Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було винесено остаточне рішення по зазначеній справі та залишено без змін рішення апеляційного суду Львівської області від 27 січня 2014 року, яким:
- визнано недійсним договір іпотеки від 30 червня 2006 року між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк», згідно якого в іпотеку передано вказану квартиру;
- визнано спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_3 та транспортні засоби;
- виключено з акту опису й арешту майна серії АА №927086, складеного 16 квітня 2010 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Самбірського міськрайонного управління юстиції на підставі виконавчого листа №2-1257 від 25.02.2010 року, виданого Самбірським міськрайонним судом від 29.12.2009 року, 1/2 квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 ;
- у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4 про поділ майна та визнання за нею права власності на квартиру квартири АДРЕСА_1 , - відмовлено.
Таким чином згідно рішення Самбірського міськрайонного суду від 26.05.2010р., яке набрало законної сили і залишилось чинним, квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Однак, відповідач ОСОБА_4 , діючи в такому разі недобросовісно та достовірно знаючи про скасоване рішення суду, оскільки її представник брав участь у судових засіданнях, неправомірно зареєструвала право власності за собою на спірну квартиру вцілому.
Крім того, судом встановлено, що на підставі виконавчого листа №7-1757 від 25.02.2010 року державним виконавцем ВДВС Самбірського МРУЮ 16.04.2010 року був складений акт серії АА №927086 опису й арешту майна, згідно якого накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 ; виконавчий лист було видано на підставі рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 29 грудня 2009 року по цивільній справі №2-1257/2009р., яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість у розмірі 191277,95грн. та судові витрати.
Оскільки рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27 січня 2014 року виключено з акту опису й арешту майна серії АА №927086, складеного 16 квітня 2010 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Самбірського міськрайонного управління юстиції на підставі виконавчого листа №2-1257 від 25.02.2010 року, виданого Самбірським міськрайонним судом Львівської області від 29.12.2009 року, 1/2 квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 , проведена державна реєстрація спірної квартири за ОСОБА_4 (право приватної власності на 1/1 частки квартири) на підставі скасованого рішення суду, неодмінно порушує права банку, як стягувача у наявному виконавчому провадженні, оскільки такий має право погасити заборгованість ОСОБА_3 перед банківською установою за рахунок належної йому 1/2 частки вказаної квартири.
Із тих підстав позивач змушений був звертатися до суду із заявою про поворот виконання рішення, котра була задоволена 19 травня 2016 року Ухвалою Апеляційного суду Львівської області та допущено поворот виконання рішення Самбірського міськрайонного суду від 21.10.2011р., скасовано рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на 1/1 частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 .
Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Тлумачення цієї статті свідчить, що фіктивний правочин - це правочин без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися. Цей правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (ч. 5 ст. 203 ЦК України), тобто результату, що мав би наставати в дійсному правочині. Між тим у фіктивних правочинах спостерігається і неузгодженість між волею і волевиявленням. Адже при їх вчиненні у сторін відсутня воля на те, що вони виразили зовні. Конструкція фіктивного правочину дозволяє поширювати її на будь-які правочини (односторонні, дво чи багатосторонні), хоча, зазвичай, застосовується щодо договорів.
Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, і визначаючи суб`єктів, які вправі його оспорювати, слід враховувати положення частини третьої ст. 215 ЦК України, відповідно до якої це може бути сторона правочину або інша заінтересована особа.
У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9 роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Фіктивний правочин вчинюється лише для виду, без наміру створити ті правові наслідки, які логічно слідували б із цього правочину. Таким чином має місце лише «імітація» правочину. Тому такий правочин завжди вчинюється умисно. Воля сторін правочину не адекватна волевиявленню (зовнішньому виразу), яке є лише прикриттям дійсної мети сторін. Намір уникнути наслідків правочину, який вони укладають, має бути у всіх учасників правочину. В іншому випадку (наприклад, якщо лише одна сторона створювала лише вигляд правочину, а друга вважала, що насправді настануть ті наслідки, до яких вона прагне) стверджувати про фіктивність правочину не можна.
У постановах від 19 жовтня 2016 у справі №6-1873цс16 від 23 серпня 2017 року в справі №306/2952/14-ц, від 09 вересня 2017 року в справі №359/1654/15-ц Верховний Суд України здійснив розширювальне тлумачення ст. 234 ЦК України і кваліфікував договір, укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, як фіктивний.
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 7 грудня 2018 року в справі №910/7547/17 зроблено висновок, що «з конструкції частини третьої ст. 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора».
Укладаючи 21 січня 2020 року оспорюваний договір дарування, дарувальник ОСОБА_4 була обізнана про наявність у колишнього чоловіка відповідача ОСОБА_3 невиконаних кредитних зобов`язань, які встановлені судовим рішенням, яке з 2011 року перебуває на примусовому виконанні у виконавчій службі і на час розгляду справи залишається невиконаним; обізнана про наявність спору щодо квартири та про існування рішення суду, яким було скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру за нею вцілому, а також про поворот виконання скасованого рішення. Отже, могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку набрання цим рішенням законної сили, а саме звернення стягнення на це майно; незважаючи на це, 21.01.2020 року відповідач ОСОБА_4 дарує квартиру АДРЕСА_1 сину ОСОБА_2 згідно договору, де правовою підставою належності відповідачу ОСОБА_4 на праві власності цієї квартири зазначено скасоване рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21.10.2011 року.
Пунктом 6 ст. 2 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої-четвертої ст. 13 цього кодексу при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Тому суд приходить до висновку, що оспорюваний договір не був направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на встановлення банківській установі перешкод у стягненні боргу за рахунок частки боржника в майні; дії відповідача ОСОБА_4 свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому захисту своїх порушених майнових прав, шляхом звернення стягнення на частку боржника ОСОБА_3 у вказаній квартирі, яка належить колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності.
Так само у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження №61-156св17) зроблено висновок, що «згідно частини третьої ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ майна спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом».
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.
Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
На підставі вищевикладеного та ураховуючи, що позивачем у цій справі доведено недобросовісність дарувальника, зокрема відповідач ОСОБА_4 достеменно знала, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю (рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 26.05.2010 року), у співвласника колишнього чоловіка ОСОБА_3 є невиконані кредитні зобов`язання перед позивачем, право власності за нею зареєстроване на підставі скасованого судового рішення, згоди на дарування відповідач ОСОБА_3 надати не зміг би, оскільки всі його майнові активи знаходяться під забороною відчуження, накладеними виконавчою службою, а тому укладення договору дарування квартири від 21.01.2020 року суд розцінює як спосіб уникнення звернення стягнення на це майно. Відтак такий слід визнати недійсним.
Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги щодо предмета спору, суд виходить із того, що відповідач ОСОБА_4 , відчужуючи спірну квартиру своєму сину, не передбачала реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, її дії направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.
Крім того щодо суб`єктного складу спору, то суд приходить до переконання, що позовні вимоги пред`явлені до ОСОБА_3 безпідставно, а тому в цій частині суд відмовляє. Із урахуванням раніше викладеного щодо спірних правовідносин, суд уважає, що заявляючи позовну вимогу до цього відповідача позивачем обрано невірний спосіб захисту цивільного права, судом із позиції банківської установи не з`ясовано, які реально права порушені цим відповідачем окрім минулих кредитних, не наведено того, що відповідач давав згоду на відчуження спірної квартири чи брав участь при домовленості у спірному договорі за учасників Дарувальника і Обдаровуваного, а також те, чи є метою пред`явлення позову позивачем АТ «Укрсиббанк» захист (відновлення) прав і законних інтересів і, чи можливо при обраному способі захисту відновити (захистити) права банку. За змістом ст. 19 Конституції України способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, тобто суд може прийняти лише таке рішення, можливість ухвалення якого передбачена законодавством. Способи захисту прав мають бути встановлені законом або випливати із його положень чи бути передбачені договором. При цьому можливість пред`явлення конкретних позовних вимог та прохання про застосування конкретного способу захисту порушеного права в тих чи інших правовідносинах має бути передбачена законодавством, тобто юридично можливою. Тому вказана вимога за позовом до відповідача ОСОБА_6 не підлягає задоволенню.
Разом з тим запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав чи скасування державної реєстрації (ст. 26 закону України» Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень в редакції Закону №2255-ІХ від 12.05.2022), а тому для реалізації рішення суду про визнання правочину недійсним, тобто для відновлення порушених прав позивача, одночасно слід скасувати державну реєстрацію права власності за відповідачем ОСОБА_2 , що відповідає висновкам ВС, викладених у постанові ВП ВС від 11.09.2018 у справі №909/968/16 та у постанові КГС ВС від 30.07.2019 у справі №28/29-6-43/212-2012).
На підставі ст. 141 ЦПК України із відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 слід стягнути порівну понесені позивачем загальні судові витрати.
Керуючись ст. ст. 7, 10, 12, 13, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд
Позов АТ «УКРСИББАНК» задовольнити частково.
У частині позову до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності відмовити за безпідставністю.
Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 із кожного у користь АТ «УКРСИББАНК» по 3101грн. понесених документально підтверджених судових витрат.
Після набрання судовим рішенням законної сили скасувати заходи забезпечення позову в цивільній справі, що застосовані ухвалою від 20.05.2022 року про заборону державним реєстраторам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири АДРЕСА_1 .
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів із дня складення 21 жовтня 2022 року повного судового рішення.

Суддя