КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/4400/2022 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скаргиОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Вказує на те, що вона є єдиною його спадкоємицею.

Посилалась на те, що відповідно до діючого на той час ЦК УРСР вона фактично прийняла спадщину після померлого батька - ОСОБА_3 , шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, а саме: забрала його медалі, особисті документи, ощадну книжку, залишок на рахунку становить 2 078 грн. 65 коп., оплачувала витрати на утримання квартири, кімнату, яку займав її батько вона надала у користування своєму онукові, а відповідно до Інструкції, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. N 18/5 «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» доказом вступу в управління та володіння спадковим майном є наявність у неї ощадної книжки.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 10 червня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, 23 листопада 2021 року ОСОБА_1 подала до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу, а 23 листопада 2021 року подала до суду першої інстанції тотожну за змістом апеляційну скаргу, в якій просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Посилається на те, що суд першої інстанції необґрунтовано не прийняв до уваги як належний доказ вступу в управління та володіння спадковим майном на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 наявність ощадної книжки покійного батька у позивача.

Крім того, посилається на те, що відповідно до п.п.2 п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5 доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки.

Також, посилається на те, що в інструкції не зазначається окремого вступу в управління та володіння майном на кожну спадкову річ.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просили задовольнити.

Відповідач не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що доказів того, що ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 проживала на момент відкриття спадщини та в період шести місяців після смерті спадкодавця - ОСОБА_3 , позивачем суду не надано, як не надано позивачем і інших документів, що підтверджують факт вступу її в управління чи володіння спадковим майном.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та апеляційним судом перевірено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12), а тому шестимісячний строк для прийняття спадщини закінчився 26 серпня 2002 року, тобто до набрання чинності ЦК України 2003 року, а тому до даних правовідносин підлягають застосуванню норми ЦК УРСР 1963 року.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст. 548 ЦК УРСР, 1963 року).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР, 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно з постановою державного нотаріуса Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. від 06.09.2017 року № 2339/02-31 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_1 не надано документи, які підтверджують фактичне прийняття спадщини після спадкодавця, так як був пропущений встановлений чинним законодавством строк для прийняття спадщини (шість місяців з моменту відкриття спадщини) (а.с. 10).

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 вказувала на те, що у встановлений законом строк прийняла спадщину після померлого батька - ОСОБА_3 , шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, а саме: забрала його медалі, особисті документи, ощадну книжку, залишок на рахунку становив 2 078 грн. 65 коп., оплачувала витрати на утримання квартири, кімнату, яку займав її батько вона надала у користування своєму онукові та, посилаючись на Інструкцію, затверджену наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. N 18/5 «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» вказала на те, що доказом вступу в управління та володіння спадковим майном є наявність у неї ощадної книжки спадкоємця.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до довідки Подільської районної у м. Києві державної адміністрації від 12.07.19 № 106-5520 згідно картотеки реєстраційного місця проживання з 09.02.2001 року у квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 22.03.2001 року по 17.05.2002 рік; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 25.08.1978 року по 15.02.2001 рік; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 11.09.2012 року по теперішній час (а.с. 108).

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що доказів про те, що ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 проживала на момент відкриття спадщини та в період шести місяців після смерті спадкодавця - ОСОБА_3 , позивачем суду не надано, як не надано позивачем і інших документів, що підтверджують факт вступу її в управління чи володіння спадковим майном - зазначеною вище квартирою.

Згідно ст. 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Положеннями частини першої, другої статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5(чинної на дату відкриття спадщини), передбачено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.

Вищевказане узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 715/2172/17.

Апеляційним судом встановлено, що для підтвердження того, що ОСОБА_1 вчинила дії, що свідчать прийняття спадщини суду першої інстанції було надано ощадну книжку, яка підтверджує, що на ім`я її покійного батька ОСОБА_3 було відкрито рахунок в ощадбанку № НОМЕР_1 .

У матеріалах справи наявна копія договору купівлі - продажу кв. АДРЕСА_1 відповідно до якого Ѕ частина квартири належала ОСОБА_3 .

Крім того, позивачем надано рахунок - замовлення № 025954 від 28 лютого 2002 року згідно якого похованням ОСОБА_3 займалась ОСОБА_1 (а.с.219).

Позивачем надано заяву ОСОБА_5 який підтверджує що він проводив ремонт успадкованої частини квартири ОСОБА_1 на прохання позивача весною 2002 року. (а.с. 218).

В апеляційному суді відповідач, донька позивача,підтвердила, що її мати вступила у володіння квартирою, так як здійснила ремонт в кімнаті належній спадкодавцю та оплачувала комунальні послуги. Потім дозволила її сину проживати в кімнаті.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивач належними та допустимими доказами довела суду, що вона вступила в управління спадковим майном.

За сукупності всіх встановлених судом обставин справи колегія суддів вважає, що вимоги позивача про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом підлягають задоволенню.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні позову підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 червня 2021 року- скасувати, постановити нове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 жовтня 2022 року.

Головуючий

Судді