Провадження № 2/344/244/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Кріцак Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Лариси Тарасівни про визнання договорів дарування недійсними

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Івано-Франківського міського суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Лариси Тарасівни про визнання договорів дарування недійсними, мотивуючи тим, що 13.09.2018р. між ОСОБА_2 , як ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , як Обдаровуваною та ОСОБА_4 , як Обдаровуваним, було укладено Договір дарування нежитлових приміщень № 3613. Предметом Договору була безоплатна передача у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1/2 частині нежитлового приміщення загальною площею 509,6 кв. м., які розташовані по АДРЕСА_1 . 12 вересня 2018р. між ОСОБА_2 , як ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 , як Обдаровуваним -було укладено Договір дарування квартири АДРЕСА_2 , предметом якого виступала безоплатна передача у власність ОСОБА_4 чотирикімнатної квартири АДРЕСА_3 . 15 серпня 2018р. між ОСОБА_2 , як ОСОБА_5 , та ОСОБА_3 , як Обдаровуваною було укладено Договір дарування гаража № НОМЕР_1 , предметом якого виступала безоплатна передача у власність ОСОБА_3 . Гаражу АДРЕСА_4 площею 33,5кв.м. з коморою в підвалі площею 29,7кв.м., що знаходяться по АДРЕСА_5 . Також 15 серпня 2018р. між ОСОБА_2 , як ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 , як Обдаровуваним було укладено Договір дарування гаража № НОМЕР_2 , предметом якого виступала безоплатна передача у власність ОСОБА_4 . Гаражу № 8 площею 25,2кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_5 . Про усі вищезазначені Договори Дарування позивачка дізналась тільки після відкриття виконавчого провадження № 57430073 по стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 4 115 041,50грн. ОСОБА_1 вважає, що усі вище перелічені Договори дарування є недійсними, такими що суперечать нормам чинного законодавства, та такими що не створюють жодних прав і обов`язків та не несуть жодних юридичних наслідків. Зазначила, що Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 липня 2016 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Івано-Франківського міського суду від 29 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на домоволодіння АДРЕСА_6 , квартиру АДРЕСА_7 , гараж № НОМЕР_3 з коморою та гараж № НОМЕР_4 по АДРЕСА_5 , нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 , дві земельні ділянки площею по 0,12 га, розташовані в масиві « ІНФОРМАЦІЯ_1 » с. Угринів Тисменицького району, та автомобілі: «CHEVROLET Lacetti», «SKODA Superb Classic 1,9 TDi», « ІНФОРМАЦІЯ_2 », «RENAULT Kangoo». Виділено ОСОБА_1 у власність: домоволодіння та земельну ділянку площею 0,0663 га по АДРЕСА_8 ; частину нежитлового приміщення у будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 273 кв.м згідно першого варіанту поділу (другий співвласник) висновку повторної судової будівельно-технічної експертизи №2/01/15 від 5 червня 2015 року, які знаходяться в м. Івано-Франківську; автомобіль «CHEVROLET Lacetti»; автомобіль «SKODA Superb Classic 1,9 TDi», загальною вартістю 5 520 475,00 грн. ОСОБА_2 виділено у власність: квартиру АДРЕСА_9 ; частину нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , загальною площею 236,6 кв.м згідно першого варіанту поділу (перший співвласник) висновку повторної судової будівельно-технічної експертизи №2/01/15 від 5 червня 2015 року, що знаходяться в м. Івано-Франківську; дві земельні ділянки площею по 0,1200 га кожна, які розташовані в масиві «Боднарчик» с. Угринів Тисменицького району; автомобіль «HYUNDAI VERACRUZ»; автомобіль «RENAULT Kangoo», загальною вартістю 5 434 140,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 86 335,00 грн. як різницю у вартості присудженого рухомого та нерухомого майна. Постановою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2016 року в частині поділу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 86 335,00 грн. різниці у вартості присудженого майна скасовано. Справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В решті рішення Апеляційного суду Івано- Франківської області від 10 жовтня 2016 року залишено без змін. При цьому Верховний Суд зазначив, що висновок апеляційного суду в частині визнання спірного нежитлового приміщення спільною сумісною власністю подружжя є правильним. 13.09.2018р., за результатами нового розгляду справи після її повернення з Верховного суду, колегією суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано- Франківської області було винесено Постанову у справі № 344/1770/14-ц, відповідно до якої суд постановив Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківській області від 29.07.2016р. в частині поділу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ нежитлового приміщення задовольнити частково. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити у власність ОСОБА_2 нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 загальною площею 509,6 кв.м., вартістю 7 916 816,00грн. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , 4 115 041,50 грн. різниці у вартості присудженого рухомого та нерухомого майна. Про те, виносячи вищезазначену постанову суд апеляційної інстанції не врахував норм матеріального права, які регулюють сферу суспільних відносин щодо поділу спільного майна подружжя, що у свою чергу призвело до порушення норм процесуального права, та ухвалення незаконного судового рішення, у зв`язку з чим ОСОБА_1 було подано касаційну скаргу . Апеляційний суд Івано-Франківської області оскаржуваною постановою виділив у власність ОСОБА_2 нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 загальною площею 509,6 кв.м., вартістю 7 916 816,00грн., без попереднього внесення ним на депозитний рахунок суду вартості 1/2 частини спільного сумісного майна подружжя, чим грубо порушив права позивача на справедливу сатисфакції у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, оскільки одразу ж після проголошення рішення відповідач відчужив усе своє майно третім особам, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яка надана ОСОБА_1 державним виконавцем Івано-Франківського МВДВС, на виконанні в якого знаходиться виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 4 115 041,50грн. Крім того, ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження стало відомо, що відповідач, взагалі не володіє будь-яким рухомим та нерухомим майном, чи грошовими коштами, оскільки всі свої активи ОСОБА_2 відчужив (шляхом укладення вищезазначених Договорів дарування) на користь Відповідача 2 та Відповідача 3, з метою ухилення від виконання рішення. У даному випадку відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своєму сину та теперішній дружині, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивачки, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Оскаржувані договори дарування, укладені між відповідачем та його родичами після ухвалення судового рішення про стягнення з нього грошових коштів, вчинено з метою ухилитись від виконання цього судового рішення, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів, а тому зазначений договір дарування підлягає визнанню недійсним відповідно до положень статті 234 ЦК України. Просила визнати недійсним Договір дарування нежитлових приміщень № 3613 від 13 вересня 2018р. що укладений між ОСОБА_2 , як ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , як Обдаровуваними та посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Л.Т.; визнати недійсним Договір дарування квартири № 3602 від 12 вересня 2018р. що укладений між ОСОБА_2 , як ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , як Обдаровуваним та посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Л.Т.; визнати недійсним Договір дарування гаража № 3285 від 15 серпня 2018р., що укладений між ОСОБА_2 , як ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , як Обдаровуваною та посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Л.Т.; визнати недійсним Договір дарування гаража № 3286 від 15 серпня 2018р., що укладений між ОСОБА_2 , як ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , як Обдаровуваним та посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу КвочакЛ.Т., та стягнути з відповідачів судові витрати.

03.12.2018 року відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивачка помилково вважає, що вищевказані Договори дарування не створюють жодних прав і обов`язків та не несуть жодних юридичних наслідків в силу того, що сторона договорів є близькі родичі та дії сторін направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання такого майна для ухилення від виконання судового рішення . У матеріалах справи немає жодних доказів з приводу того, що він не виконує або належним чином не виконує свої обовязки боржника, що визначені ч.6 ст.12 ЗУ Про виконавче провадження. Свій обов`язок він виконує належним чином, жодних вимог від державного виконавця він не отримував, примусових приводів до ДВС також не здійснювалось, оскільки він не приховував і не приховує своїх доходів, не змінює і не збирається навмисне змінювати місце проживання чи місце роботи без повідомлення державному виконавцю, тому вважає, що немає жодних підстав говорити про те, що він має на меті не виконувати свого обов`язку та буде всякими способами ухилятись від виконання судового рішення. Вважає, що немає жодних підстав для задоволення позовних вимог (а.с.71-73, т.1).

12.12.2018 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Козик В.Є. подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивачу не достатньо довести суду, що відповідач знав про рішення суду про стягнення заборгованості та уклав договір дарування майна з близьким родичем. Для обґрунтованості Позову необхідно довести, що договори не були спрямовані на настання реальних правових наслідків, що дарувальник продовжує фактично володіти та користуватися подарованим «номінальному» власнику майном. Позивач не довела суду того факту, що відповідач-1 перебуває у родинних стосунках з Обдаровуваними Відповідачем-2 та Відповідачем-3. До суду не подано жодних доказів того, що Відповідач-1 продовжує фактично володіти та користуватися подарованим майном. Обдаровувані Відповідач-2 та Відповідач-3 зареєстрували право власності на Нежитлове приміщення, про що свідчить запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42994436 від 13.09.2018 року. Відповідач-2 та Відповідач-3 використовують Нежитлове приміщення з метою отримання доходу, зокрема ними укладено Договір оренди нежитлового приміщення від 13.09.2018 року з Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІАМЕБ». Договір оренди нежитлового приміщення від 13.09.2018 року виконується сторонами, зокрема сторонами укладалась Додаткова угода від 25 вересня 2018 року до Договору оренди нежитлового приміщення від 13 вересня 2018 року, сторони складали Акт приймання-передачі нежитлового приміщення від 26 вересня 2018 року та Акт прийому-передачі майна, що знаходиться в нежитловому приміщенні від 26 вересня 2018 року, сторони погодили Розрахунок орендної плати згідно Договору оренди нежитлового приміщення від 13 вересня 2018 року. Орендар ТОВ «ДІАМЕБ» оплачує постачання електроенергії, природного газу. Відповідач-2 та Відповідач-3 звернулись до Департаменту комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради з клопотанням про передачу в оренду земельної ділянки, що перебуває в комунальній власності. Таким чином Відповідачі мають намір переоформити право оренди земельної ділянки на якій розміщено Нежитлове приміщення. ТОВ «ДІАМЕБ» фактично здійснює господарську діяльність в орендованому приміщенні. Таким чином Відповідач-1 не продовжує використовувати Нежитлове приміщення, вище наведені докази свідчать проте, що Відповідач і не здійснює фактичного володіння та користування Нежитловим приміщенням та що Договір дарування №3613 був спрямований на настання реальних правових наслідків. Відповідач-3 зареєстрував право власності на Квартиру АДРЕСА_7 , про що свідчить запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42976964 від 13.09.2018 року. Відповідач-3 зареєстрував місце проживання за адресою знаходження Квартири АДРЕСА_7 . Згідно ч. і ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, зобов`язаний протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання іа прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. Даний факт підтверджується відміткою про реєстрацію місця проживання від 20 вересня 2018 року у паспорті громадянина України Відповідача-3. Відповідач-3 систематично та самостійно оплачує всі витрати пов`язані з утриманням Квартири АДРЕСА_7 , та оплачує житлово-комунальні послуги. Факт реальності володіння та користування Відповідачем 3 Квартирою №1 можуть підтвердити численні свідки. Відповідач-2 зареєстрував право власності на Гараж № 7, про що свідчить запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42550232 від 15.08.2018 року. Відповідач - 2 здійснює дії, які свідчать проте, що до Гаражу № 7 він відноситься як до своєї нерухомості, зокрема 10 жовтня 2018 року Відповідачем укладено Договір № 4/11 про надання послуг. Відповідач-3 зареєстрував право власності на Гараж № 8, про що свідчить запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42550758 від 15.08.2018 року. Відповідач-3 здійснює дії, які свідчать проте, що до Гаражу № 8 він відноситься як до своєї нерухомості, зокрема 09 жовтня 2018 року Відповідачем-3 укладено Договір № 3/11 про надання послуг. Позивач стверджує, що 13 вересня 2018 року Апеляційним судом Івано- Франківської області винесено Постанову у справі № 344/1770/14-ц, якою вирішено стягнути з Відповідача 4 115 041, 30 гри. різниці у вартості присудженого рухомого та нерухомого майна. Укладення Договорів дарування мало на меті для Відповідача ухилитися від виконання даного рішення суду. В той же час Позивач доводить дану обставину тільки власними припущеннями, жодних допустимих та належних доказів даної обставини суду не надано. Жодних заходів випливу державний виконавець до Відповідача-1 не застосовував оскільки для цього не має правових підстав адже рішення суду виконується, а також Позивач не зверталась до правоохоронних органів з відповідною заявою про вчинення кримінального правопорушення, адже відсутні правові підстави для внесення відповідних відомостей до ЄРДР. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с.118-127, том 1).

Позивач просила позов задоволити в повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві.

Представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - адвокат Жарський Т.В. просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Третя особа Приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Лариса Тарасівна в судове засідання не з`явилася, про дату та час судового засідання повідмлялася належним чином.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Норма аналогічного змісту міститься у статті 4 ЦПК України.

Судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 липня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково. Виділено у власність ОСОБА_1 домоволодіння АДРЕСА_8 ; земельну ділянку площею 0,0663 га по АДРЕСА_8 , кадастровий номер :11:0020023; земельну ділянку, кадастровий номер :12:191:0030; автомобіль Шевроле Лачетті 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 номер шассі НОМЕР_6 , автомобіль Шкода Суперб », 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_7 . Виділено у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_7 з гаражем № НОМЕР_3 та коморою в будинку АДРЕСА_5 ; гараж АДРЕСА_10 ; земельну ділянку, кадастровий номер :12:491:0028; автомобіль Хюндай Веракруз з 2008 року випуску державний номерний знак НОМЕР_8 , автомобіль Рено Кенгу, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_9 . В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3654 грн. та 243,60 грн. судового збору, 3900 грн. вартості екпертизи, в іншій частині судових витрат відмовлено (а.с.13-18, т.1).

Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.09.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Івано-Франківського міського суду від 29.07.2016 року в частині поділу житлового приміщення по АДРЕСА_1 скасовано. В порядку поділу спільного майна подружжя виділено у власність ОСОБА_2 нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 , загальною площею 509,6 кв.м. вартістю 7 916 816,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 115 041,50 грн. різниці у вартості присудженого рухомого та нерухомого майна (а.с.19-22, т.1).

У відповідності до ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

13 вересня 2018р. між ОСОБА_2 , як ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як Обдаровувані, було укладено Договір дарування нежитлових приміщень № 3613, який посвідчений приватним нотаріусом Івано- Франківського міського нотаріального округу Квочак Л.Т. (а.с.74-75, т.1)

Згідно вказаного договору ОСОБА_2 , дарує, тобто передає безоплатно у власність сина ОСОБА_4 та дружини ОСОБА_3 , в рівних частках по 1/2 частці кожному, медичну лабораторію та офісні приміщення, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

12 вересня 2018р. між ОСОБА_2 , як ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 , як Обдаровуваним було укладено Договір дарування квартири №3602, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Л.Т. (а.с.77, т.1).

Згідно вказаного договору ОСОБА_2 , дарує, тобто передає безоплатно у власність сина ОСОБА_4 належну йому квартиру АДРЕСА_11 .

15 серпня 2018р. між ОСОБА_2 , як ОСОБА_5 , та ОСОБА_3 , як Обдаровуваною було укладено Договір дарування № 3285, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Л.Т. (а.с.79, т.1).

Згідно вказаного договору ОСОБА_2 , дарує, тобто передає безоплатно у власність дружини, ОСОБА_3 гаражу з коморою, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_5 , гараж № НОМЕР_3 .

15 серпня 2018р. між ОСОБА_2 , як ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 , як Обдаровуваним було укладено Договір дарування гаража № НОМЕР_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Л.Т. (а.с.81, т.1),

Згідно вказаного договору ОСОБА_2 , дарує, тобто передає безоплатно у власність сина ОСОБА_4 гараж, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_12 .

17.10.2018 року державним виконавцем Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 115 041, 50 грн. (а.с.32, т.1).

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що оспорювані нею договори дарування слід визнати недійсними, у зв`язку із його фіктивністю, оскільки не зважаючи на наявність боргу ОСОБА_2 перед нею, останній з метою уникнення погашення боргу та виконання своїх зобов`язань уклав безоплатні договори дарування зі своїм сином ОСОБА_4 та теперішньою дружиною ОСОБА_3 .

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції Цивільного кодексу України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч.ч.2, 3 ст.234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Відповідно до змісту вказаної статті фіктивним є правочин, що вчиняється без наміру створити юридичні наслідки, які складають зміст цього правочину. Ознака укладення правочину без наміру створити юридичні наслідки може бути притаманна діям однієї або обох сторін правочину. Однак фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу №369/11268/16-ц, не вбачала підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду України.

Крім того, у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10.06.2016 року ОСОБА_2 виділено у власність квартиру АДРЕСА_13 ; гараж АДРЕСА_10 .

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.08.2018 року в порядку поділу спільного майна подружжя виділено у власність ОСОБА_2 нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 , загальною площею 509,6 кв.м. вартістю 7 916 816,00 грн. та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 115 041,50 грн. різниці у вартості присудженого рухомого та нерухомого майна.

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає з дня реєстрації права на нього.

Враховуючи викладене перехід права власності на спірне майно не обумовлено попередньою виплатою коштів.

Що стосується Договору дарування квартири АДРЕСА_3 , то слід зазначити наступне.

Відповідач ОСОБА_4 зареєстрував право власності на дану квартиру, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерумого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 143933219 від 05.11.2018р, де зазначено, що квартира чотирикімнатна, загальної площею 133кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_14 на підставі договору дарування квартири серія та номер: 3602 виданий 12.09.2018 року належать ОСОБА_4 (а.с.25, т.1).

??Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_4 зареєстрував місце проживання за адресою: АДРЕСА_14 , що підтверджується відміткою про реєстрацію місця проживання від 20 вересня 2018 року у паспорті громадянина України (а.с.169-171, т.1).

??08.10.2018 року між ПАТ Автотранспортне підприємство 0928 та ОСОБА_4 укладено договір №407451 про надання послуг з вивезення побутових відходів, за адресою АДРЕСА_14 (а.с.84-85 т.1).

08.10.2018 року між АТ Прикарпаттяобленерго та ОСОБА_4 укладено договір про користування електричною енергією №24020606, за адресою АДРЕСА_14 (а.с.87-88 т.1).

08.10.2018 року між ПП ЖЕО Житловий масив та ОСОБА_4 укладено договір про надання житлово-комунальних послуг власнику квартири АДРЕСА_11 (а.с.94-95 т.1).

08.10.2018 року між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_6 укладено договір №2/11 про надання послуг, відповідно до якого ФОП ОСОБА_6 зобов`язується надати послуги з обслуговування системи опалення, за адресою АДРЕСА_14 (а.с.152-157 т.1).

09.10.2018 року між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_6 укладено договір №3/11 про надання послуг, відповідно до якого ФОП ОСОБА_6 зобов`язується надати послуги з обслуговування системи опалення, за адресою АДРЕСА_12 , площею 25,2 м2, м.Івано-Франківськ (а.с.210-214 т.1).

08.11.2018 року між ТОВ Охоронна фірма АРТЕ та ОСОБА_4 укладено договір про централізовану охорону об`єкта, а саме квартири АДРЕСА_11 (а.с.96-99 т.1).

Також Відповідач ОСОБА_4 оплачує житлово-комунальні послуги за адресою АДРЕСА_14 , що підтверджується квитанціями про оплату (а.с.185-191, т.1).

Крім того, факт того, що ОСОБА_4 фактично прийняв в дар квартиру підтверджується допитаними в судовому засіданні свідками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які підтверджують, що відповідач ОСОБА_4 проживає в спірній квартирі.

Отже, ОСОБА_4 прийняв в дар квартиру, зареєстрований та проживає у ній, здійснює ремонт, оплачує комунальні послуги.

Що стосується Договорів дарування гаражу № НОМЕР_4 площею 25,2 кв.м., що знаходяться по АДРЕСА_5 та гаражу № НОМЕР_3 площею 33,5кв.м. з коморою в підвалі площею 29,7кв.м., що знаходяться по АДРЕСА_5 , то слід зазначити наступне.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерумого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 143935330 від 05.11.2018р. гараж № НОМЕР_3 площею 33,5кв.м. з коморою в підвалі площею 29,7кв.м., що знаходяться по АДРЕСА_5 на підставі договору дарування серія та номер: 3285 виданий 15.08.2018 року належать ОСОБА_3 (а.с.28, т.1).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерумого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 143836535 від 02.11.2018р. гараж № НОМЕР_4 площею 25,2 кв.м., що знаходяться по АДРЕСА_5 на підставі договору дарування гаража серія та номер: 3286 виданий 15.08.2018 року належать ОСОБА_4 (а.с.31, т.1).

Як вбачається з матеріалів справи, 09.10.2018 року між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_6 укладено договір №3/11 про надання послуг, відповідно до якого ФОП ОСОБА_6 зобов`язується надати послуги з обслуговування системи опалення, за адресою АДРЕСА_12 , площею 25,2 м2, м.Івано-Франківськ (а.с.210-214 т.1).

10.10.2018 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_6 укладено договір №4/11 про надання послуг, відповідно до якого ФОП ОСОБА_6 зобов`язується надати послуги з обслуговування системи опалення, за адресою АДРЕСА_15 , площею 33,5 та коморою 29,7 м2, м.Івано-Франківськ (а.с.201-205 т.1).

Що стосується Договору дарування нежитлових приміщень медична лабораторія та офісні приміщення загальною площею 509,6 кв. м., які розташовані по АДРЕСА_1 , то слід зазначити, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерумого майна щодо об`єкта нерухомого майна №143834783 від 02.11.2018 року медична лабораторія та офісні приміщення загальною площею 509,6 кв. м., які розташовані по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування нежитлових приміщень серія та номер: 3613 виданий 13.09.2018 року належать ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1/2 частині (а.с.23-26, т.1).

13.09.2018 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ТОВ Діамед укладено договір Оренди нежитлового приміщення, відповідно до якого, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 передали ТОВ Діамед в тимчасове платне користування: нежитлове приміщення (медична лабораторія та офісні приміщення), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.100-103, т.1).

26.09.2018 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ТОВ Діамед укладено додаткову угоду до договору оренди нежитлового приміщення від 13.09.2018 року, акт приймання передачі нежитлового приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , акт прийому-передачі майна, що знаходяться в нежитловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.104-105, 106-108, 109, т.1).

Орендар ТОВ «ДІАМЕБ» оплачує постачання електроенергії, природного газу, що підтверджується платіжними дорученнями № 4466 від 17 вересня 2018 року, № 5116 від 19 жовтня 2018 року, № 5674 від 20 листопада 2018 року, № 4769 від 01 жовтня 2018 року, № 5241 від 29 жовтня 2018 року, № 5753 від 27 листопада 2018 року (а.с. 156-161, т.1 )

Як встановлено судом, на момент відчуження спірного нерухомого майна, воно під арештом не перебувало.

Отже доказів умислу обох сторін на вчинення фіктивних правочинів матеріали справи не містять.

Таким чином, сторони досягли згоди відносно усіх істотних умов. Відповідач ОСОБА_2 не продовжує використовувати дане нерухоме майно, що підтверджується вищеневеденим. Право власності у ОСОБА_4 та ОСОБА_9 на дане нерухоме майно виникло, оскільки зареєстроване в єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджує намір та факт створення правових наслідків, а саме: перехід права власності.

Крім того, як вбачається з квитанцій, наданих стороною відповідача, останній не ухиляється від виконання рішення суду та виплачує частина борг у рамках виконавчого провадження № 57530073 (а.с.49-113, т.4)

Також, стороною позивача було надано інформацію ВДВС у м.Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) від 05.10.2022 року, з якої вбачається, що станом на 05.10.2022 року з боржника стягнуто на користь ОСОБА_1 86 007,95 грн., залишок заборгованості становить 4 029 033, 55 грн. (а.с. 46, т.4 ).

Разом з тим, стороною позивача не надано суду жодного доказу, який би свідчив про те, що спірні договори містять ознаки фіктивності.

А тому, не заслуговують на увагу посилання позивача на те, що відповідач ОСОБА_2 уклав оспорювані правочини з метою ухилення в подальшому від виконання зобов`язань за рішенням суду.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи те, що договори дарування, які оспорюються позивачем, відповідають вимога законом, при цьому жодних обставин, які б свідчити про укладення відповідачем ОСОБА_2 цих договорів з метою ухилення від виконання судового рішення не встановлено, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 203, 204, 234, 717 ЦК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 15, 81, 82, 89, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Лариси Тарасівни про визнання договорів дарування недійсними - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 20.10.2022 року.

Суддя Пастернак І.А.