Справа № 466/1668/22
Провадження № 2/466/1411/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2022 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючий суддя Едер П. Т.

секретаря с/з Репета К. М.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представників відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 , ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

11 березня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова із позовною заявою до Міністерства юстиції України, Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також стягнення моральної шкоди.

Просила визнати недійсним запис № 21 у трудовій книжці від 01 березня 2022 року, визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №226/к від 21 лютого 2022 року про звільнення, яким ОСОБА_1 з 01.03.2022 звільнена за угодою сторін відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України з достроковим припиненням Контракту № 11 від 18 грудня 2020 року з посади директора Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України; визнати незаконним та скасувати наказ Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 48-0 від 28 лютого 2022 року про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 21 лютого 2022 року №226/к; поновити її на посаді директора Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України з 02 березня 2022 року; стягнути на користь ОСОБА_1 з Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України () середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 02 березня 2022 року, та з Міністерства юстиції України () моральну шкоду в сумі 150 тис. грн.

Стислий виклад позицій сторін.

Обґрунтування Позивача.

03 листопада 2020 року, як зазначила Позивач, наказом Міністерства юстиції України №3339/к визначено ОСОБА_1 переможцем конкурсу.

18 грудня 2020 року між Міністерством юстиції України та ОСОБА_1 укладено контракт № 11 та остання приступила до виконання обов`язків директора Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

Наказом Міністерства юстиції України від 21 лютого 2022 року №226/к звільнено ОСОБА_1 з посади директора Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України 01 березня 2022 року за угодою сторін відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (достроковим припиненням Контракту №11 від 18 грудня 2020 року згідно з пунктом 1).

Позивач вважає звільнення незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав.

ОСОБА_1 наголошує на тому, що жодної домовленості сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою сторін пов`язаною із датою 01 березня 2022 року не існувало, як і не існувало на вказану дату її волевиявлення на припинення контракту.

Крім того, Позивач стверджує, що заява про звільнення з 01 березня 2022 року написана нею виключно з метою уникнення будь-якої напруги.

Також ОСОБА_1 вказує на те, що наказ про її звільнення з посади керівника Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України прийнятий всупереч встановленій чинним законодавством процедурі звільнення, оскільки було відсутнє погодження голови Львівської обласної державної адміністрації щодо її звільнення з посади.

Позивач просила поновити її на роботі, а саме на посаді директора Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України з 02 березня 2022 року. Стягнути з Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 02 березня 2022 року.

Обґрунтовуючи моральну шкоду Позивач зазначає, що її звільнення, яке відбулось поза її волею та було не планове, створило умови, що:

1) позивач залишилась без засобів заробітку;

2) була позбавлена права пошуку альтернативного місця праці для забезпечення продовження безперервного трудового стажу;

3) призвело до появи репутаційних ризиків;

4) створило некомфортні умови в колективі, оскільки разом із звільненням ОСОБА_1 звільнилось і ряд працівників, які разом прийшли на посаду із Позивачем та планували своє життя та спосіб його організації з урахуванням терміну дії контракту Позивачки (Т.1 а.с.1-4).

Обґрунтування заперечень Відповідача -1.

07 квітня 2022 року до Шевченківського районного суду м. Львова стороною Відповідача-1 подано відзив, котрим заперечено позовні вимоги, зазначивши наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Пунктом 15 Контракту від 18.12.2020 № 11, укладеного між ОСОБА_1 та Міністерством юстиції України передбачено, крім іншого, що він припиняється за угодою сторін.

Міністерство юстиції України посилалось на приписи абзацу 1 пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9, яким передбачено, що звільнення за угодою сторін буде правомірним, якщо: сторони домовляться саме про цю підставу звільнення (за угодою сторін); погодять дату звільнення.

Міністерством юстиції України було погоджено дату звільнення ОСОБА_1 з 01 березня 2022 року.

З врахуванням такого погодження, на підставі заяви Позивача наказом Міністерства юстиції України від 21 лютого 2022 № 226/к ОСОБА_1 01 березня 2022 року звільнено з посади директора Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України за угодою сторін відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України з достроковим припиненням Контракту від 18.12.2020 № 11.

Наголошено, що в даному випадку мала місце спільна домовленість працівника та роботодавця, а також узгоджена дата звільнення.

Міністерство юстиції України посилалось на судову практику, яка міститься у постанові Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 524/3490/17-ц, згідно якої після досягнення угоди сторін про звільнення з конкретної дати, розірвання такої угоди може бути лише за взаємної згоди роботодавця і працівника, одностороннього волевиявлення Позивача з цього приводу недостатньо.

Звернуто увагу на те, що жодних доказів протиправного спонукання Позивача до звільнення суду не надано. Також у позовних матеріалах відсутні докази звернення Позивача до правоохоронних органів за фактом звільнення Позивача.

Безпідставними, на думку сторони Відповідача-1, є також твердження ОСОБА_1 про те, що порушено процедуру її звільнення за угодою сторін, адже Порядок погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2013 №818, не передбачає прямої норми, яка б вказувала на необхідність здійснення або нездійснення погодження, зокрема при звільненні керівника підприємства, за угодою сторін.

Щодо стягнення моральної шкоди, за твердженням сторони Відповідача-1 Позивачем не доведено і не надано суду відповідних доказів завдання їй моральної шкоди з боку Міністерства юстиції України, а також не наведено доводів, з яких ОСОБА_1 виходила при визначенні розміру цієї шкоди, тому вимоги позовної заяви щодо відшкодування моральної шкоди є безпідставними, а відтак не підлягають задоволенню.

Також Міністерство юстиції України вказує, що сума судових витрат на правову допомогу є безпідставно завищеною та необґрунтованою (Т.1 а.с. 46-59).

Обґрунтування заперечень Відповідача-2.

07 квітня 2022 року до Шевченківського районного суду м. Львова стороною Відповідача 2 подано відзив, котрим заперечили позовні вимоги, зазначивши наступне.

Підставою для прийняття оскаржуваного наказу стала особиста письмова заява Позивача від 14 лютого 2022 року, що містила прохання звільнити її із займаної посади за угодою сторін. Дана заява не була анульована Позивачем.

За твердженням сторони Відповідача-2 звільнення ОСОБА_1 відбулось з підстав передбачених контрактом, тому на їх думку законодавчі підстави для отримання погодження за угодою сторін, відповідно до Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2013 № 818,- відсутні.

Таким чином, відсутність картки голови місцевої держадміністрації у погодженні пропозиції щодо звільнення з посади ОСОБА_1 не є беззаперечною підставою для визнання такого звільнення незаконним.

Щодо стягнення моральної шкоди, за твердженням сторони Відповідача-2, Позивачем не подано жодних доказів на підтвердження моральної шкоди.

Також, Відповідач-2 просив відмовити у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення судових витрат (Т.1 а.с.34-40).

Процесуальні дії у справі, вирішення клопотань сторін.

14 березня 2022 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (Т.1 а.с.25).

31 травня 2022 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова у задоволенні клопотань представника відповідача Міністерства юстиції України про закриття провадження та представника відповідача Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено (Т.1 а.с.141-143).

16 червня 2022 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова (протокольно) задоволено клопотання представника Позивача ОСОБА_2 про долучення доказів до матеріалів справи (Т.1 а.с.136-137).

16 червня 2022 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова (протокольно) задоволено клопотання представника Позивача ОСОБА_2 про допит свідка ОСОБА_1 , у судовому засіданні оголошено перерву до 01 липня 2022 року (Т.1 а.с.136-137).

21 липня 2022 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова (протокольно) відмовлено у задоволенні клопотання про допит свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (Т.1 а.с.201-205).

Крім того, у судовому засіданні 21 липня 2022 року представником Міністерства юстиції України надано для огляду cуду оригінал заяви про звільнення Позивача з 01 березня 2022 року, датовану 14 лютого 2022 року, що знаходиться в особовій справі ОСОБА_1 .

Також, в зазначеному судовому засіданні представником Позивача ОСОБА_2 подано клопотання про приєднання до матеріалів справи, а саме відповіді на адвокатський запит від 20.06.2022 № 48245/60882-33-22/14.5 та письмові пояснення.

В цьому ж судовому засіданні повторно викликано ОСОБА_1 в якості свідка.

08 серпня 2022 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова (протокольно):

- задоволено клопотання Позивача про долучення доказів до справи, а саме нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_10 про надіслання ним за дорученням ОСОБА_1 двох заяв про звільнення через нову пошту на особисту адресу ОСОБА_11 ;

- відмовлено у задоволенні клопотання про допит як свідка помічника Позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_10 ;

- задоволено клопотання представника Міністерства юстиції України про долучення електронного доказу відеозапису з інтерв`ю ОСОБА_1 від 25 травня 2022 року.

Також у судовому засіданні 08 серпня 2022 року заслухано пояснення ОСОБА_1 та допитано її в якості свідка.

Крім того, у вказаному засіданні представником Міністерства юстиції України заявлено клопотання про проведення судово-психіатричної експертизи.

08 серпня 2022 року судом оголошено перерву та надано можливість сторонам надати пояснення та ознайомитись з поданим клопотанням (Т.2 а.с.49-52).

26 жовтня 2022 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова відмовлено у задоволенні клопотання представника Міністерства юстиції України про призначення судово-психіатричної експертизи (Т.2 а.с.57-58).

Фактичні обставини встановлені судом, зміст спірних правовідносин, оцінка доказів, норми права, що застосовані судом при розгляді спірних правовідносин та висновки суду.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її уповноважений представник адвокат Лазор А.О. надали пояснення, що аналогічні викладеному в позовній заяві, просили позов задовольнити.

Уповноважений представник Відповідача-1 в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог, надавши пояснення, що аналогічні викладеному у відзиві на позовну заяву.

Уповноважений представник Відповідача-2 в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог, надавши пояснення, що аналогічні викладеному у відзиві на позовну заяву.

Даний позов виник із приводу трудових правовідносин між сторонами, розгляд цього спору відноситься до територіальної юрисдикції Шевченківського районного суду м. Львова.

Згідно із статті 4 Конвенції №158 Міжнародної організації праці «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року», спрямованої на захист прав працівника, трудові відносини з працівником не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, зв`язаних зі здібностями або поведінкою працівника.

Згідно із статтею 9 Міжнародної Конвенції №158, на роботодавця покладається тягар доказування законності підстав звільнення працівника.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

При цьому, у відповідності до норм статей 2, 36, 40, Кодексу законів про працю України, право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Матеріалами справи підтверджено, що наказом Міністерства юстиції України №3339/к від 03 листопада 2020 року визначено ОСОБА_1 переможцем конкурсу (Т.1 а.с.6).

18 грудня 2020 року між Міністерством юстиції України та ОСОБА_1 укладено контракт № 11 та Позивач приступила до виконання обов`язків директора Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (Т.1 а.с.76-80).

Наказом Міністерства юстиції України від 21 лютого 2022 року №226/к звільнено ОСОБА_1 з посади директора Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України 01 березня 2022 року за угодою сторін відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (Т.1 а.с.5, 81).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У постанові від 15 липня 2020 року у справі № 733/498/17 (провадження №61-7851св18) Верховний Суд зробив правовий висновок, що пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення.

Угода сторін є самостійною підставою для розірвання трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника тим, що у цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав. Характерним є й те, що волевиявлення з боку власника або уповноваженого ним органу може виходити лише від тих осіб, які безпосередньо наділені повноваженнями приймати на роботу та звільняти працівників.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу.

За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом першим статті 36 Кодексу законів про працю України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Основною відмінністю між звільненням за угодою (або ж згодою) сторін та звільненням з ініціативи працівника є вираження бажання обох сторін одночасно у випадку угоди сторін та, відповідно, наявність бажання лише працівника у випадку припинення трудових відносин за його ініціативою.

Тобто, звільнення за угодою сторін передбачає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк. У свою чергу, звільнення з ініціативи працівника не передбачає обов`язкової наявності згоди роботодавця на таке звільнення, оскільки в даному випадку працівник реалізовує своє право, передбачене трудовим законодавством, а роботодавець вимушений погодитись зі звільненням працівника незалежно від свого бажання.

Отже, законність припинення трудових відносин за угодою сторін фактично поставлено у залежність від наявності взаємної згоди працівника та роботодавця на таке звільнення.

Судом встановлено, що станом на момент складання заяви про звільнення за угодою сторін було наявне відповідне волевиявлення ОСОБА_1 про припинення трудового договору саме з 01 березня 2022 року (Т.1. а.с.10, 75).

Щодо доводів Позивача стосовно звільнення задля уникнення напруги з керівництвом Міністерства юстиції України, слід зазначити, що такі доводи не можуть обґрунтовуватися загальним посиланням на некоректну чи незаконну поведінку керівництва, що не підтверджуються належними доказами.

Допитана у якості свідка (Т. 2 а.с.49-52) ОСОБА_1 пояснила, що подавала дві заяви про звільнення з 01 березня 2022 року та з 01 травня 2022 року.

Разом з тим, під час допиту Позивача було з`ясовано, що в той самий день 14 лютого 2022 року, ОСОБА_1 направила на електронну пошту начальника відділу організаційно-управлінського забезпечення діяльності науково-дослідних установ судових експертиз ОСОБА_9 та на особисту адресу іншого співробітника Міністерства юстиції України фотокопії заяви про звільнення за угодою сторін з 01 березня 2022 року та з 01 травня 2022 року.

Водночас при допиті, Позивачем підкреслено усвідомлення своїх дій при скеруванні вказаних заяв про звільнення.

Тобто такі дії Позивача свідчили про надання суб`єкту призначення права вибору щодо обрання дати звільнення за угодою сторін.

Також, під час допиту ОСОБА_1 пояснила, що направляла дві заяви про звільнення за угодою сторін на адресу ОСОБА_9 , маючи намір звільнення для обговорення його на майбутнє, з метою уникнення напруги та незагострення ситуації.

Крім того, під час судового засідання було встановлено, що особи, на адресу яких електронною поштою, без електронною цифрового підпису Позивача було скеровано фотокопії заяв про звільнення ОСОБА_1 не є співробітниками кадрової служби Міністерства юстиції України та не є належними суб`єктами прийняття рішень, оскільки зазначена компетенція щодо прийняття та звільнення Позивача належить Міністру юстиції та відповідно на його ім`я адресовано заяви Позивачем.

Також, підтверджено при допиті, що заява про звільнення ОСОБА_1 з 01 березня 2022 року, яка датована 14 лютого 2022 року, що надана представником Відповідача-1 на огляд суду написана нею власноручно та містить її підпис.

В свою чергу Позивач під час надання пояснень, припустила, що така заява могла просто лежати в неї столі.

Щодо пояснень, наданих ОСОБА_10 (Т.2 а.с.42-43) з приводу надіслання ним на виконання доручення ОСОБА_1 двох заяв про звільнення на адресу ОСОБА_11 новою поштою необхідно зазначити наступне.

Вказані пояснення не дають можливість встановлення та підтвердження, що саме направлялось помічником Позивача ОСОБА_10 на адресу ОСОБА_11 , оскільки відсутній опис вкладення такого направлення. Разом з цим, суду не доведено, що ОСОБА_11 може бути суб`єктом призначення та належним адресатом з розгляду заяв про звільнення ОСОБА_1 .

Крім того, зазначені пояснення жодним чином не нівелюють наявності в матеріалах особової справи єдиного оригіналу заяви Позивача про звільнення з 01 березня 2022 року, що датована 14 лютого 2022 року.

Отже, суд вважає, що при написанні заяви про звільнення, Позивач мала усвідомлювати її наслідки та очікуваний очевидний результат - її реалізації шляхом прийняття наказу про звільнення за угодою сторін.

Непогодження звільнення після отримання Міністерством юстиції України власноруч написаної заяви про звільнення за угодою сторін з 01 березня 2022 року, свідчило б про допущення перешкоди у реалізації прав Позивача з боку Міністерства юстиції України.

З огляду на викладене, суд погоджується з доводами Відповідача-1, що Міністерством юстиції України цілком обґрунтовано було реалізовано оригінал заяви ОСОБА_1 , датованої Позивачем 14 лютого 2022 року, шляхом прийняття наказу Міністерства юстиції України №226/к від 21 лютого 2022 року про звільнення ОСОБА_1 з 01.03.2022 за угодою сторін відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України з достроковим припиненням Контракту №11 від 18 грудня 2020 року з посади директора Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

Чинним законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Таким чином, доводи Позивача в частині відсутності особистого волевиявлення щодо звільнення з роботи є безпідставними.

Крім того, Позивачем під час допиту було неодноразово зазначено та не заперечувалось, що вона мала намір звільнення з посади директора інституту та піднімала вказане питання починаючи з кінця 2021 року та на початку 2022 року.

Вказані твердження ОСОБА_1 також містяться на долученому представником Відповідача-1 електронному доказі з відеозаписом інтерв`ю ОСОБА_1 від 25.05.2022 наданому он-лайн журналу «Судово-психологічна експертиза», що переглядався і досліджувався у судовому засіданні 08 серпня 2022 року (Т.2 а.с.49-52).

Суд з огляду на досліджені обставини зазначає, що у цій справі Позивач і суб`єкт призначення дійшли домовленості щодо істотних умов припинення трудових відносин (підстави та дати), які не можуть бути розірвані в односторонньому порядку.

Також суд погоджується з доводами Відповідача-1 з приводу наступних доводів.

Відповідно до Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2013 №818, цей Порядок визначає процедуру погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих держадміністрацій призначення на посаду та звільнення з посади (крім звільнення за власним бажанням) керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, крім керівників підприємств, установ, організацій Збройних Сил та інших військових формувань, МВС, а також керівників навчальних закладів, що призначаються на посаду за умовами конкурсу (Т.1 а.с.5-7).

Таким чином, Порядок містить виключення необхідності погодження, зокрема при звільненні керівників підприємств, у разі припинення трудових відносин за власним бажанням.

Також вказаним Порядком не передбачено прямої норми, яка б вказувала на необхідність здійснення або нездійснення погодження, зокрема при звільненні керівника підприємства, за угодою сторін. В таких випадках роботодавець (суб`єкт призначення) лише інформує відповідну державну адміністрацію про звільнення особи.

Міністерством юстиції України, листом від 03.03.2022 № 28480/14/9-22 було проінформовано Львівську обласну військову адміністрацію про звільнення ОСОБА_1 (Т.1 а.с.94).

Суд зазначає, що порядок погодження головами місцевих держадміністрацій звільнення з посади керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, встановлений законодавцем як додаткова гарантія, саме у разі звільнення особи за ініціативою суб`єкта призначення. Водночас звільнення за угодою сторін передбачає першочергове волевиявлення (власне бажання) особи на таке звільнення та згоду на це роботодавця, що відповідно виключає необхідність погодження зазначеної дії з іншими органами.

Крім того, направлення листа не є етапом процедури звільнення та не випливає на його законність, так як звільнення такої особи вже відбулось, а суб`єкт владних повноважень лише ставить відповідну держадміністрацію до відома.

З приводу відсутності реєстрації Міністерством юстиції України заяви ОСОБА_1 про звільнення з 01 березня 2022 року, як вхідного документа, що на думку представника Позивача є порушенням положень пункту 50 Інструкції з діловодства в Міністерстві юстиції України, суд зазначає наступне.

Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 2019 року № 3101/5 (Т.1.а.с.227) затверджено Інструкцію з діловодства в Міністерстві юстиції України, яка складається з двох частин, частина перша «Інструкція з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронним документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну» та частина друга «Інструкція з документування управлінської інформації та організації роботи з документами, створеними у паперовій формі» (Т.1 а.с.228-239).

Пункт 50 Інструкції з діловодства в Міністерстві юстиції України відноситься до частини першої Інструкції, яка регулює питання організації роботи з електронними документами.

Частина друга вказаної Інструкції регулює організацію роботи з документами, створеними у паперовій формі.

Згідно пункту 153 Розділу ІІІ Частини другої Інструкції з діловодства в Міністерстві юстиції України (зі змінами) кореспонденція, що надходить на адресу Міністерства підлягає попередньому розгляду в Управлінні забезпечення та документообігу.

Пунктом 155 Інструкції встановлено, що на стадії попереднього розгляду документів здійснюється відбір документів, що не підлягають реєстрації в Управлінні забезпечення та документообігу, а також таких, що передаються для спеціального обліку структурним підрозділам, що визначено у додатку 4. Примірний перелік документів, що не підлягають реєстрації, наведено в додатку 4 до Інструкції з діловодства.

Відповідно до вказаного додатку, серед документів, що не підлягають реєстрації зазначено заяви працівників.

Отже, Інструкцією з діловодства в Міністерстві юстиції України не передбачено порядок отримання і реєстрації заяв працівників про звільнення або механізму фіксації їх надходження, тобто заяви про призначення, звільнення, надання відпустки, тощо, не підлягають реєстрації.

Таким чином, суд погоджується з доводами Відповідача-1, що до заяв про призначення, звільнення, надання відпустки, тощо не застосовуються положення пункту 50 Інструкції.

З урахуванням встановлених у судовому розгляді та перевірених судом доводів сторін, суд дійшов висновку, що звільнення ОСОБА_1 з посади директора Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, на підставі з пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України здійснене у відповідності до вимог чинного законодавства, тому позовні вимоги є безпідставними і у їх задоволенні слід відмовити.

Також, суд вказує, що матеріалами справи не підтверджено обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до вимог п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на Позивача.

Стороною відповідачів судові витрати не понесені, відтак розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 4, 11, 12, 13, 77, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Міністерство юстиції України, , місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13.

Відповідач: Львівський науково-дослідний інститут судових експертиз Міністерства юстиції України, , місцезнаходження: 79024, м. Львів, вул. Липинського, 54.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 28 жовтня 2022 року.

Суддя П. Т. Едер