Єдиний унікальний номер справи 379/99/20
Провадження №22-ц/824/9305/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2022 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 11 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання забудовником,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання забудовником.

В обґрунтування позову зазначав, що 10.09.2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у Таращанському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), який на підставі рішення Таращанського районного суду Київської області від 23.03.2018 року було розірвано. Під час перебування у шлюбі, позивачкою та відповідачем як подружжям за спільні кошти здійснювалося будівництво житлового будинку загальною площею 66,4 м. кв. Зазначений житловий будинок не введений в експлуатацію та не зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно через небажання відповідача здійснити відповідні дії.

Оскільки, будівництво житлового будинку закінчено, він фактично експлуатується за своїм призначенням, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав на одну другу частину об`єкта незакінченого будівництва.

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимоги від 26.07.2021 року просила суд:

- визнати житлову будівлю (житловий будинок) готовність, якої складає 89 відсотки, з господарськими будівлями та спорудами (колодязем питним), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- визнати ОСОБА_1 забудовником однієї другої частини об`єкту незавершеного будівництва, а саме: житлової будівлі (житлового будинку) готовність, якої складає 89 відсотки, з господарськими будівлями та спорудами (колодязем питним), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- всі судові витрати, а саме: витрати в сумі 22 594,50 грн. стягнути з відповідача.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 11 травня 2022 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, щооскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

04.08.2022 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

19.09.2022 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

20.09.2022 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бутизаконним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Під час розгляду справи судом встановлено, що шлюб між позивачкою ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 10.09.2016 року було зареєстровано Таращанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 75.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 23.03.2018 року справа № 379/156/18, яке набрало законної сили 23.04.2018, розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов, складеного 16.04.2019 депутатом Таращанської міської ради Київської області Щербатюк Н.О. в присутності громадян: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та сторін по справі встановлено, що за період шлюбу подружжям побудовано житловий будинок, який станом на 2019 рік незакінчений будівництвом та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно наданої інформації КП КОР «Південне БТІ» від 20.05.2019 № 1327, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору дарування № 1275 від 30.03.2004, посвідченого Таращанською державною нотаріальною конторою (реєстрова книга № 9, реєстровий № 1835).

30.03.2004 дарувальник ОСОБА_7 передала безоплатно (подарувала), а обдарований ОСОБА_2 прийняв у подарунок домоволодіння АДРЕСА_1 . Домоволодіння складається з житлового будинку, дерев`яного, 1966 року забудови, житловою площею - 32,0 м. кв. (заг. площею - 67,2 м. кв.), позначеного на плані літерою «А», криниці-залізобетонної, позначеної на плані під № 1.

Відповідно до технічного паспорта на будинок садибного типу з господарським будівлями та спорудами, виготовленого 17.04.2019 ФОП ОСОБА_8 на замовлення ОСОБА_9 , що за адресою: АДРЕСА_1 складає житловий будинок 2016 року побудови, загальною площею 66,4 м. кв., стіни - бл. цем., камені легкобет., який позначений літерою «А1», криниця - з.бет. кільця, позначеної під № 2.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.10.2020 № 229045530 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 - 09.04.2004 зареєстровано за № 4824546 право власності ОСОБА_2 на: домоволодіння, бувший № 98 ; загальною площею 76 м.кв. та житловою площею 32,0 м.кв., матеріали стін: дерево, відсоток зносу:76, технічний опис майна: будинок побудований до 1966 року.

У висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи у цивільній справі № 379/99/20 від 15.04.2021 № 24232/20-43 зазначено, що спірний будинок є нерухомим майном. При цьому декларації на початок будівельних робіт, проектної документації, декларації введення будинку в експлуатацію (за технічним паспортом рік будівництва 2016), або інших документів щодо будівлі експертом не встановлено.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним. При цьому головним наслідком визнання будівництва самочинним є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України). Оскільки право власності на майно не виникло, воно не може бути предметом поділу між подружжям.

З такою позицією суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду з огляду на наступне:

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на ряд правових позицій Верховного Суду, зокрема на позиції, які викладені у постановах №397/290/14-ц від 27.03.2019 року та №607/2790/15-ц від 28.01.2019 року, на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 року у справі №265/6582/16-ц, від 12.06.2019 року у справі №487/10128/14-ц, від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц, тощо.

Колегія суддів апеляційного суду не приймає такі посилання апелянта як підставу для скасування оскаржуваного рішення та зазначає, що вищевказані правові висновки стосуються правовідносин, відмінних від тих, які є предметом розгляду у даній справі, а стосуються незавершеного будівництва, здійсненого відповідно до встановлених законом процесуальних норм та правил. В даному ж випадку предмет поділу є об`єктом самочинного будівництва.

Частиною першою статті 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У той же час частиною другою статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього кодексу дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу між подружжям (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13).

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності .

Вказана правова позиція відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 15 квітня 2020 року в справі № 307/3957/14ц.

З огляду на вищевказане, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки позивач фактично просила суд визнати своє право на об`єкт будівництва, який є самочинним, позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Таращанського районного суду Київської області від 11 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько