РІШЕННЯ

іменем України

Справа № 285/4830/22

провадження у справі № 2/0285/949/22

26 жовтня 2022 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючої судді Сташків Т.Г.,

за секретаря судового засідання Матвіюк Т.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Новоград-Волинський

за правилами загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 22.09.2022 року звернулася до суду та просила визнати договір дарування частки житлового будинку, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 13.01.2021 року приватним нотаріусом Новоград-Волинського районного нотаріального округу Лінкевичем Б.А. за № 24, договором купівлі-продажу частини житлового будинку та визнати за нею право власності на 1/2 частину 75/100 ідеальних часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0529 га, кадастровий номер :00:013:0895.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона з 29.06.2002 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 по сьогоднішній день. В грудні 2020 року вони з чоловіком за спільні кошти вирішили придбати будинок АДРЕСА_1 . На початку січня 2021 року вони домовилися із трьома співвласниками будинку про укладення договорів купівлі-продажу. Вона особисто не була присутня в нотаріальній конторі, проте знала, що чоловік набув право власності на 75/100 частин зазначеного вище житлового будинку. Іншу частину вказаного будинку оформили договором купівлі-продажу від 16.04.2021 року. Вона була впевнена, що вказану власність вони купили. Проте у вересні 2022 року дізналась, що її чоловік ОСОБА_2 є власником 75/100 частин будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування. Проте за вказану частку будинку ними були сплачені спільні кошти, що підтверджується розпискою ОСОБА_3 про отримання коштів та показаннями свідків. Тому договір дарування є удаваним, фактично укладений договір купівлі-продажу частини житлового будинку. Встановлення зазначених обставин має для позивача юридичне значення, оскільки майно, отримане за договором дарування, є об`єктом права особистої власності. Так як вказане нерухоме майно вони купили, знаходячись у шлюбі, тому просить визнати за нею право на 1/2 частку зазначеного майна. З метою захисту своїх прав змушена звернутись до суду.

Відповідачі правом подачі відзиву не скористалися.

У підготовче судове засідання учасники справи не прибули. Про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

В заявах позивач позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з підстав, зазначених у позові; відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позовні вимоги визнали у повному обсязі. Всі учасники справи просили розгляд справи провести без їх присутності.

Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Зважаючи на визнання позову відповідачами суд вважає за доцільне згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження.

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд приходить до наступного.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 29.06.2002 року по теперішній час перебувають у шлюбі (а.с. 7).

Відомості про укладення шлюбного договору відсутні.

13.01.2021 року згідно нотаріально посвідченого договору дарування відповідач ОСОБА_3 подарував відповідачу ОСОБА_2 75/100 ідеальних часток житлового будинку АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці розміром 0,0529 га, кадастровий номер :00:013:0985, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Дар сторони оцінили у розмірі 281 394 грн.

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 з 13.01.2021 року є одноосібним власником 75/100 частин зазначеного вище нерухомого майна (а.с. 11-12).

Також16.04.2021 року згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу частки житлового будинку ОСОБА_2 придбав 25/100 ідеальних часток житлового будинку АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці розміром 0,0143 га, кадастровий номер :00:013:0198, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Договір укладено за згодою дружини покупця ОСОБА_1 (а.с. 8-9).

Одночасно згідно копії розписки від 13.01.2021 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 гроші в сумі 281 394 грн в рахунок продажу йому 75/100 частин будинку по АДРЕСА_1 . Претензій до покупця не має (а.с. 24).

Вирішуючи справу по суті, суд керується наступними нормами права.

Згідно з частинами першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними визначено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

У відповідності до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Основною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків.

За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Причина їх оформлення зумовлена бажанням сторін приховати істинний характер відносин сторін і уникнути небажаних для себе цивільних, податкових та інших правових наслідків.

Аналізуючи встановлені факти суд приходить до переконання, що правочин (договір дарування) вчинено відповідачами з метою приховати інший правочин, а саме: договір купівлі-продажу частки житлового будинку.

Вказане підтверджується і поясненнями відповідачів, і копією розписки ОСОБА_3 від 13.01.2021 року про отримання коштів за 75/100 житлового будинку.

Відтак договір дарування 75/100 ідеальних часток житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 13.01.2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є удаваним, оскільки волевиявлення сторін договору було спрямоване на укладення договору купівлі-продажу, який фактично і був укладений між сторонами.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на Ѕ частку 75/100 ідеальних частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , то суд аналізує наступні норми права.

Ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) визначає, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Також відповідно до положень ст.ст. 61, 63 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя закріплено у ст. 69 СК України.

У разі поділу майна, відповідно до положень ст. 70 СК України, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Аналогічні положення закріплені в частині другій статті 372 ЦК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналізуючи фактичні обставини справи суд приходить до переконання, що 75/100 ідеальних частин житлового будинку по АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки будинок придбаний відповідачем у період шлюбу, в інтересах сім`ї.

Також відповідачем не доведено у судовому засіданні, що спірне майно було придбане за його особисті кошти.

Стосовно поділу вказаного спільного сумісного майна, то позивачем не доведено наявність обставин, що мають істотне значення (ст. 70 СК України), тому суд визначає розмір часток майна чоловіка та дружини рівними та вважає обґрунтованим визнати за позивачем право власності на Ѕ частку 75/100 ідеальних частин житлового будинку без реального його поділу.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі викладеного встановлені підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Судові витрати згідно положень ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача пропорційно задоволених вимог.

Керуючись статтями 4, 10-12, 74-82, 141, 258-259, 264-265, 268, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_3 ) задовольнити повністю.

Визнати договір дарування частки житлового будинку, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 13.01.2021 року приватним нотаріусом Новоград-Волинського районного нотаріального округу Лінкевичем Б.А. за № 24, договором купівлі-продажу частини житлового будинку.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину 75/100 ідеальних часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0529 га, кадастровий номер :00:013:0895.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2399,40 грн в дольовому порядку, тобто по 1199,70 грн з кожного.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційний розгляд справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного тексту рішення 31.10.2022 року.

Головуюча суддя Т.Г. Сташків