КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 жовтня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Приходька К.П., Писаної Т.А.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 липня 2022 року у складі судді Якимець О.І., у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення, відшкодування завданих збитків,

УСТАНОВИВ:

у вересні 2021 року позивачі звернулись у суд із позовом до відповідача у якому просили:

- усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення позивачів в квартиру АДРЕСА_1 ;

- відшкодувати ОСОБА_1 завдані збитків у розмірі 18 000,00 грн. у зв`язку із вимушеною орендою;

- вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 перебували у шлюбних відносинах, від яких народилась дочка ОСОБА_2 (позивач-1 по справі). За час перебування у шлюбних відносинах подружжя придбало спірну квартиру, право власності на яку зареєстровано за відповідачем. У цій квартирі сторони проживали однією сім`єю. Після припинення шлюбу, позивачі надалі користувались та проживали у цій квартирі.

У серпні 2021 року відповідач поміняв замки у вхідних дверях та встановив сигналізацію без відома позивачів, у зв`язку із чим останні не змогли потрапити до квартири.

На неодноразові прохання позивачів не чинити перешкоди у користуванні квартирою, відповідач не вчиняв жодних дій. Відтак, позивачі звернулись із заявами про вчинення відповідачем відносно них кримінальних правопорушень до органу поліції. Посилаючись на положення ст.ст. 319, 405 ЦК України, ст. 109 ЖК України просилиусунути перешкоди членам сім`ї власника житла шляхом їх вселення, адже виселення відбулось без наявності підстав, установлених законом. Разом із тим, оскільки їх безпідставне позбавлення права користування житловим приміщенням призвело до необхідності орендувати житло, просилистягнути понесені збитки, а саме плату за оренду житла у розмірі 18 000,00 грн на користь ОСОБА_1 у відповідності до ст. ст. 22, 1166 ЦК України.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 12.10.2021 року до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 .

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 07 липня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог про відшкодування завданих збитків, позивач ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення в оскаржуваній частині та постановити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

В доводах апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що понесені нею витрати на оплату оренди житла в розмірі 18 000,00 грн. не є шкодою в розумінні статті 1166 ЦК України. Вказує, що станом на серпень 2021 року жодного рішення суду про примусове виселення позивачів з квартири, в якій вони зареєстровані та постійно проживають, не було. Добровільно позивачі також не виселялись. Зазначене свідчить про відсутність законних підстав для їх виселення та протиправність дій ОСОБА_3 , який не допускав позивачів до їхнього житла, про що свідчать численні звернення до органів поліції, які містяться в матеріалах справи.

Саме в результаті таких незаконних дій відповідача позивачі були змушені орендувати частину квартири та витрачати на це кошти, що підтверджується матеріалами справи.

Відзивів на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому положеннями статті 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надійшло.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до положень ч. 3 статті 360 ЦПК України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача - адвокат Кириченко Н.О. підтримали апеляційну скаргу, посилаючись на викладені в ній доводи, просили скасувати рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомляли.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем лише в частині відмови у задоволенні вимог про відшкодування про відшкодування завданих збитків, тому суд апеляційної інстанції переглядає законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення лише у цій частині.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні вимог позивача ОСОБА_1 про відшкодування збитків, завданих у зв`язку із незаконним виселенням, суд першої інстанції прийшов до переконання про те, що вказана сума не є шкодою в розумінні ст. 1166 ЦК України, а є коштами, які орендар зобов`язаний сплатити орендодавцю як орендну плату за користування квартирою, з метою виконання зобов`язальних правовідносин. Разом із тим, суд не встановив та позивачем не подано доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України, що сплату таких коштів необхідно здійснювати внаслідок умисних, протиправних, винних дій відповідача у відношенні до позивачів, а не на виконання умов договору оренди, та наявності причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 15 листопада 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали шлюб, який припинено на підставі рішення суду від 28 вересня 2011 року у справі № 2-4190/11.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлено також, що 20 серпня 2022 року ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджено копією договору купівлі-продажу квартири, який міститься у матеріалах справи.

З 09 грудня 2008 року у цій квартирі зареєстровані позивачі, що підтверджено довідками про реєстрацію місця проживання особи від 12 липня 2021 року № 65422294 та від 27 серпня 2021 року № 68444179 та не заперечувалось відповідачем.

Отже, судом першої інстанції було встановлено, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на законних підставах користувались вказаним житловим приміщенням.

Відповідно до заяв позивачів від 10 серпня 2021 року, 25 серпня 2021 року, 30 серпня 2021 року та пояснень позивачів від 30 серпня 2021 року до Подільського управління поліції ГУ НП У місті Києві вбачається, що починаючи з 10 серпня 2021 року позивачі не змогли потрапити до квартири, оскільки було змінено замки та встановлена сигналізація відповідачем. На неодноразові прохання надати ключі від квартири та назвати код від сигналізації ОСОБА_3 відмовлявся. З зв`язку із цим позивачі змушені орендувати житло. Просили внести відомості про кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_5 за ст. 356 КК України (самоправство), ст. 126-1 КК України (домашнє насильство економічного характеру), притягнути останнього до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП (домашнє насильство).

Судом першої інстанції також встановлено, що 01 жовтня 2021 року відповідач ОСОБА_3 продав спірну квартиру ОСОБА_6 , що підтверджено договором купівлі-продажу квартири від 01 жовтня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А. Г., та зареєстрований у реєстрі за № 3589 та відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 жовтня 2021 року № 277837867.

В ході розгляду даної справи суд першої інстанції встановив, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами, припинено у зв`язку із вселенням позивачів до спірної квартири у вересні 2021 року, про що позивач ОСОБА_2 повідомила у судовому засіданні 07 липня 2022 року.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині усунення перешкод у користуванні шляхом вселення, суд першої інстанції взяв до уваги припинення спірних правовідносин між сторонами, а також ту обставину, що відповідачу ОСОБА_3 на момент розгляду справи спірна квартира не належить на праві власності, а позивачами не подано будь-яких клопотань про заміну неналежного відповідача на належного у відповідності до ст. 51 ЦПК України.

В той же час, суд першої інстанції належним чином не перевірив доводів позивачів щодо неправомірності виселення їх відповідачем із займаного ними житла, якими останні обґрунтовували заявлені позовні вимоги.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

У частині четвертій статті 9 ЖК передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 64 Житлового кодексу України визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України).

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у правона житло.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії»(Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 р., п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, сьома статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду із даним позовом позивачі зазначали, що на законних підставах проживали у квартирі АДРЕСА_1 , в той же час, відповідач без передбачених законом або судовим рішенням підстав 10 серпня 2021 року позбавив їх можливості користуватись житловим приміщенням за вказаною адресою, змінивши замки та встановивши сигналізацію, відмовившись надавати доступ до житла.

На підтвердження вказаних обставин позивачами надано докази, зокрема заяви від 10.08.2021 року, 30.08.2021 року до Подільського управління поліції ГУ НП у м. Києві, заяву від 25.08.2021 року про кримінальне правопорушення, передбачене ст. 356 КК України, письмові пояснення, подані до органів поліції.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідачем не було спростовано доводів позивачів про те, що з 10 серпня 2021 року внаслідок дій відповідача (зміна замків, встановлення сигналізації, не допуск до житла, неповідомлення коду сигналізації) вони були позбавлені доступу до житла, яким правомірно користувались тривалий час, зокрема з 09.12.2008 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про реєстрацію місця проживання (а.с. 18,19)

Відповідно до положень статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до положень статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що відсутність в матеріалах справи доказів про притягнення відповідача до кримінальної або адміністративної відповідальності, свідчить про не доведення позивачами неправомірності дій ОСОБА_3 , пов`язаних із позбавленням їх права користування житлом. Так, правомірність позбавлення позивачів права на користування житлом є безпосередньо предметом розгляду у даній справі та мала бути встановлена судом першої інстанції.

Зібрані у даній справі докази підтверджують правомірність користування позивачами квартирою АДРЕСА_1 , яка станом на день звернення до суду із даним позовом належала відповідачу ОСОБА_3 . Отже, за відсутності відповідного судового рішення про примусове виселення, дії останнього, спрямовані на позбавлення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 права користування спірним житлом, слід вважати неправомірними.

Крім того, у даній справі встановлено, що 10 серпня 2021 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 укладено договір оренди квартири. Місячна орендна плата 9000,00 грн.

ОСОБА_1 здійснено оплату за послуги оренди у розмірі 18 000,00 грн., що підтверджено платіжними дорученнями від 26 серпня 2021 року № 8721744 та від 31 серпня 2021 року № 8768368.

Оскільки відповідачем не спростовано доводів позивача про те, що укладення вказаного договору оренди безпосередньо пов`язано із незаконним позбавленням позивачів права користування житлом, з огляду на відсутність у них іншого місця для проживання, колегія суддів апеляційного суду вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача та коштами, внесеними позивачем ОСОБА_1 за договором оренди квартири.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про те, що саме з відповідача, який допустив порушення прав позивачів на користування житлом, у зв`язку із чим вони були змушені орендувати собі інше житло, необхідно стягнути кошти, витрачені на оплату за договором оренди.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Оскільки ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, рішення підлягає скасуванню в оскаржуваній частині з ухваленням нового судового рішення про задоволення вимог в частині стягнення збитків.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 сплатила 908,00 грн. за подання позовної заяви (вимога майнового характеру) та 1362,00 грн.судового збору за подання апеляційної скарги, які підлягають до стягнення з відповідача у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги .

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 липня 2022 року скасувати в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування завданих збитків та ухвалити в цій чстині нове судове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування завданих збитків задовольнити. Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на відшкодування завданих збитків 18 000 (вісімнадцять тисяч) гривень 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені останньою витрати на оплату судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний тест постанови складений 21.10.2022 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Приходько К.П.

Писана Т.А.