КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9337/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Марфіна Н.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 , третя особа: Товариство з додатковою Страхова компанія «Альфа-Гарант»,

за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» - Афанасьєва Сергія Володимировича на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2022 року,

встановив:

у грудні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду в розмірі 16 115 грн. 09 коп.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2022 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 23 квітні 2019 року між ним та ОСОБА_2 було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО», предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з автомобілем марки «Nissan

X-Trail», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . 25 червня 2019 року за участі застрахованого транспортного засобу трапилась ДТП, внаслідок якої автомобіль отримав механічні ушкодження. Постановою Дніпровського районного суду м.Києва від 22 липня 2019 року винним у вчиненні вказаної ДТП було визнано відповідача ОСОБА_1 . Розмір страхового відшкодування ОСОБА_2 було визначено страховиком у розмірі 42 121 грн. 93 коп. та виплачена 22 липня 2019 року. Враховуючи те, що відповідальність відповідача була застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант» і страхова компанія виплатила позивачеві 26 006 грн. 84 коп., просив стягнути з ОСОБА_1 , як винної у ДТП особи, матеріальну шкоду в розмірі 16 115 грн. 09 коп.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2022 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено обов`язку відповідача, а не його страховика, відшкодувати завдану шкоду у заявленому розмірі. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі представник позивача посилався на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що страховик відповідача знизив страхову виплату з урахуванням фізичного зносу пошкодженого транспортного засобу. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки у суді першої інстанції вказані обставини не наводились. Доказів на підтвердження вказаних обставин позивач не надавав та клопотання про їх витребування не заявляв.

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

При зверненні до суду з позовом, позивачем було надано світлокопію Заяви на виплату страхового відшкодування від 31 липня 2019 року до страховика відповідача ОСОБА_1 - ТДВ СК «Альфа-Гарант». У вказаній заяві була заявлена сума до відшкодування - 42 121 грн. 93 коп. Також позивачем було надано платіжне доручення про сплату ТДВ СК «Альфа-Гарант» на користь ПрАТ «СК «Уніка» страхового відшкодування в розмірі 26 006 грн. 84 коп. При цьому позивач не вказував, у зв`язку з чим страхове відшкодування було виплачена не в повному обсязі та чому він вважає, що різницю має сплатити винна особа і спір виник саме з нею, а не з її страховиком. Розрахунку вартості страхового відшкодування з урахуванням фізичного зносу до суду також надано не було.

Надана разом з апеляційною скаргою світлокопія додатку до страхового акту - висновку із розрахунком суми збитку з урахуванням фізичного зносу до суду першої інстанції разом з позовною заявою не надавалась. Клопотання про долучення вказаного доказу на стадії апеляційного перегляду рішення з обґрунтуванням поважності причин його неподання до суду першої інстанції позивач не заявляв. За таких обставин вказаний доказ не може братись до уваги та оцінюватись судом.

Згідно зі статтею 979 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про страхування» страхування може бути добровільним або обов`язковим.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Пунктом 3 частини першої статті 20 Закону України «Про страхування» передбачено, що при настанні страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 27 статті 20 Закону України «Про страхування» передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

У статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно із статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Отже, з урахуванням наявності у відповідача ОСОБА_1 чинного на момент скоєння ДТП страхового полісу, боржником в даному зобов`язанні мав виступати його страховик - ТДВ СК «Альфа-Гарант».

При зверненні до суду з позовом позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження того, що страхове відшкодування страховиком за договором обов`язкового страхування було виконано у повному обсязі у відповідності до умов договору та в межах страхового ліміту. Доказів про те, що у полісі була встановлена відповідна франшиза або інші умови, за якими у страховика відповідача був відсутній обов`язок виплати страхове відшкодування у повному обсязі, позивачем до суду надано не було.

За таких обставин суд дійшов вірного висновку про недоведеність позовних вимог. Доводи апеляційної скарги вказаного висновку не спростовують.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було правильно застосовано норми процесуального права, доводи, викладені в апеляційних скаргах, висновків суду не спростовують, а тому ухвалу суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» - Афанасьєва Сергія Володимировича залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді