Номер провадження: 22-ц/813/3502/22
Справа № 501/696/19
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Палючук Ю.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 15 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства морський торговельний порт «Чорноморськ», третя особа: Незалежна профспілка працівників морського торгового порту «Чорноморськ», про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

05 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства морський торговельний порт «Чорноморськ», третя особа: «Незалежна профспілка працівників морського торгового порту «Чорноморськ», про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у якому (з урахуванням уточнення позовних вимог) просив:

визнати незаконним та скасувати наказ т.в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» №605 від 06.12.2018р. «Про зміни істотних умов праці для докерів-механізаторів 4 терміналу» в частині встановлення докеру-механізатору третього класу четвертого терміналу ОСОБА_1 пунктом 2 наказу режиму роботи, визнати незаконним та скасувати;

наказ в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» №216/О-1 від 23.04.2019р. про припинення трудового договору та звільнення ОСОБА_1 з ДП «МТП «Чорноморськ» визнати незаконним та скасувати;

поновити ОСОБА_1 в ДП «МТП «Чорноморськ» на посаді докера-механізатора третього класу четвертого терміналу;

стягнути з ДП «МТП «Чорноморськ» () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 24.04.2019р. по час постановлення рішення суду;

рішення суду в частині поновлення на роботі і стягнення часу вимушеного прогулу за один місяць піддати до негайного виконання;

стягнути з ДП «МТП «Чорноморськ» () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) судові витрати в сумі яка визначена квитанціями.

В обґрунтування позовних вимог позивач із посиланням на норми трудового законодавства зазначив, що він працює в ДП «МТП «Чорноморськ». 06.12.2018р. було видано наказ №605 «Про зміни істотних умов праці для докерів-механізаторів 4 терміналу», а 23.04.2019р. видано наказ №216/О-1 про припинення трудового договору і його звільнення, які він вважає незаконними та необґрунтованими, що і стало підставою для звернення до суду із даною позовною заявою (а.с. 3-5, 60-62).

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, надав відзиви на позовну заяву та на уточнену позовну заяву та відзив на розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та в поясненнях зазначив, що всі накази видано у повній відповідності до норм чинного трудового законодавства України, вважав, що обставини, на які посилається позивач, спростовуються письмовими доказами, які додаються до відзиву, а тому просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (а.с. 18-21, 68-71, 78-79).

Представник третьої особи Незалежної профспілки працівників морського торгового порту «Чорноморськ» не скористався своїм правом для надання письмових пояснень по суті позовних вимог, натомість надав розрахунок середнього заробітку працівника за час вимушеного прогулу (а.с. 161-162).

Позивач подав до суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с. 65).

Представник відповідача надавав до суду відзиви та пояснення по справі, сповіщався належним чином, в судове засідання не з`явився (а.с. 18-21, 68-71, 78-79).

Представник третьої особи подав до суду розрахунок середнього заробітку, сповіщався належним чином, про причини неявки суд не сповістив (а.с. 161-162).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 15 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ», за участю третьої особи Незалежна профспілка працівників морського торгового порту «Чорноморськ» про визнання незаконними та скасування наказів №605 від 06.12.2018 року «Про зміни істотних умов праці для докерів-механізаторів 4 терміналу» та №216/О-1 від 23.04.2019 року про припинення трудового договору, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без задоволення.

У апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони по справі сповіщені належним чином, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі та відзиві відповідача, ДП «МТП «Чорноморськ», на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працював в ДП «МТП «Чорноморськ» на посаді докера-механізатора в різних структурних підрозділах, у т.ч. на 4 терміналі Порту (а.с. 7).

31 липня 2017 року укладено договір оренди №17/173-о/д нерухомого майна, що належить до державної власності між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко-Ресурс-Холдинг» зареєстрованого в реєстрі за №509 згідно якого в оренду ТОВ «Еко-Ресурс-Холдинг» передано частину майна ДП «МТП «Чорноморськ» (а.с. 29-40).

Згідно із п. 3.3 Угоди про співробітництво в галузі соціально-трудових та господарських відносин, що виникають відповідно до окремих положень Договору оренди державного нерухомого майна укладеного 31.07.2017р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області, Підприємством, погодженим Портом та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Голубенко О.М. за реєстровим №509 ТОВ «Еко-Ресурс-Холдинг» зобов`язується прийняти до себе на роботу по переведенню 100 працівників з Порту, які відповідають кваліфікаційним вимогам створених робочих місць та гарантує збереження суттєвих умов праці кожного переведеного працівника (а.с. 41-46).

Наказом т.в.о. директора Порту №605 від 06.12.2018р. «Про зміну істотних умов праці для докерів-механізаторів 4 терміналу» з 19.12.2019р. на 4 терміналі Порту створено бригади докерів-механізаторів з відрядною системою оплати праці за номерами: №421, №422, №423, №424 та встановлено для створених бригад новий режим роботи; вирішено ліквідувати з 19.02.2019р. бригади докерів-механізаторів №409, №410, №416, №419, №417, №418. Згідно із п. 5 цього наказу на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України звільнити робітників, які відмовились від переходу у знов створені бригади докерів-механізаторів 4 терміналу з відповідним режимом роботи (а.с. 8, 23-27).

22 грудня 2018 року позивача ознайомлено з наказом №605 від 06.12.2018р. «Про зміну істотних умов праці для докерів-механізаторів 4 терміналу» (а.с. 27).

Судом встановлено, що 08.02.2019р. ОСОБА_1 був ознайомлений із повідомленням про зміну істотних умов праці, відповідно до якого йому запропоновано переведення в бригаду №421 з режимом роботи, який зазначений у п. 2 наказу №605 від 06.12.2018р. «Про зміну істотних умов праці для докерів-механізаторів 4 терміналу». Запропоновано у найкоротший строк письмово поінформувати адміністрацію Порту шляхом подання відповідної заяви на ім`я директора про надання згоди на переведення у бригаду №421 з новим режимом роботи. У разі відмови від продовження роботи в нових умовах праці ОСОБА_1 було попереджено про можливе звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України із виплатою вихідної допомоги. (а.с. 73).

Згідно службового листа №214/03.4-01.08 від 05.04.2019р. встановлено, що станом на 01.12.2018р. на 4 терміналі Порту залишилось 63 докера-механізатора, що унеможливило створити шість комплексних бригад необхідних для нормальної роботи терміналу. Враховуючи, що для організації роботи однієї технологічної лінії на генеральних вантажах необхідно мінімум 12 докерів-механізаторів, а в бригаді №409 було 10 працівників, в бригаді №410 було 11, в бригаді №416 було 6, в бригаді №419 було 16, в бригаді №417 було 5 та в бригаді №418 було 15 працівників, зазначене негативно впливало на виконання терміналом своєї основної функції по обробці суден та вагонів, та було прийнято рішення про перегрупування докерів-механізаторів в бригадах та відповідно встановлення нового режиму роботи для новостворених бригад. Всі докери механізатори (окрім 5 чол. З бр. 419) добровільно написали заяви на переведення до нових бригад та новий графік роботи (а.с. 28).

Наказом №216/О-1 від 23.04.2019р. припинено трудовий договір та звільнено ОСОБА_1 24.04.2019р. на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України відмова від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці, підстава повідомлення про зміну істотних умов праці, наказ №605 від 06.12.2018р. (а.с. 64).

Позивач, не погоджуючись з такими діями відповідача, оскаржив накази в судовому порядку.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що між сторонами вникли відносини щодо припинення трудового договору у зв`язку з відмовою працівника від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці.

У пункті 31 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що згідно із ч. 3 ст. 32 КЗпП України в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміна розрядів і найменування посад та інших допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміну істотних умов трудового договору проведено не у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов`язку поновити працівникові попередні умови праці.

Отже, зі змісту викладеного вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

Проаналізувавши договір оренди №17/173-о/д нерухомого майна, що належить до державної власності від 31.07.2017 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко-Ресурс-Холдинг», суд першої інстанції правильно виходив, що в ДП «МТП «Чорноморськ» відбулися зміни в організації виробництва і праці внаслідок укладання даного договору.

Крім того, наявність змін в організації виробництва і праці після на 4 терміналі Порту внаслідок укладення вищезазначеного договору оренди позивачем не заперечується та в судовому порядку не оскаржується.

Посилання позивача в обґрунтування свого позову на ст. 49-4 КЗпП України суд першої інстанції не прийняв до уваги, оскільки у даній ситуації не було ні скорочення штату, ні скорочення працівників підприємства, а мали місце зміни істотних умов праці докерів-механізаторів 4 терміналу Порту, що не тягне за собою обов`язкове подальше вивільнення працівників за ініціативою роботодавця.

Також, посилання позивача на те, що відповідач запроваджуючи зміни істотних умов праці в сторону погіршення і звільнення позивача з підстав не передбачених Законом, допустив грубе порушення порядку вивільнення працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці не знаходять свого підтвердження будь-якими доказами, у т.ч. і наданими позивачем разом з позовною заявою. (а.с. 6-10, 60-64). Натомість зазначені обставини спростовуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами наданими відповідачем, зокрема копією аркуша ознайомлення позивача з наказом від 06.12.2018р. №605 (а.с. 23-25) та копією повідомлення про зміну істотних умов праці (а.с. 73).

Організація виробництва та праці це сукупність правил, процесів і дій, що забезпечують форму, порядок поєднання праці та речових елементів виробництва з метою підвищення ефективності виробництва. Організація виробництва і праці складається з декількох елементів, якими є предмет праці, засоби праці, технологія та сама праця. Усі зазначені елементи ретельно взаємоузгоджені між собою за всіма параметрами, реалізують процес виробництва у цілісну і високоефективну виробничу систему та є сталими величинами. Запровадженням змін в організації виробництва вважається сукупність безперервних нововведень, спрямованих на повну (або суттєву) зміну вектора (напрямку) діяльності підприємства, установи, організації.

Беручи до уваги, що у Порту існували об`єктивні причини необхідності перегрупування бригад докерів-механізаторів на 4 терміналі Порту, а саме необхідність раціоналізації робочих місць, шляхом укрупнення бригад докерів-механізаторів, що виразилося в перегрупуванні докерів-механізаторів в бригадах, у зв`язку з чим допускається зміна істотних умов праці, в тому числі і зміна режиму роботи, що викликано вищезазначеними змінами в організації виробництва і праці 4 терміналу, то наказ №605 від 06.12.2018р. «Про зміну істотних умов праці для докерів-механізаторів 4 терміналу» є законним, а правові підстави для визнання незаконним та скасування відсутні.

Також, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ т.в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» №605 від 06.12.2018р. «Про зміни істотних умов праці для докерів-механізаторів 4 терміналу» є похідним від договору оренди №17/173-о/д нерухомого майна, що належить до державної власності від 31.07.2017 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко-Ресурс-Холдинг», та по суті позивачем оскаржується вказаний договір оренди між суб`єктами господарювання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач ОСОБА_1 не надав згоду на продовження роботи в нових умовах праці, які викликані змінами в організації виробництва і праці на підставі наказу №605 від 06.12.2018р. з яким позивача ознайомлено 22.12.2018р. (а.с. 25), та 08.01.2019р. йому вручено повідомлення про зміну істотних умов праці та запропоновано переведення у нову бригаду з новим режимом роботи (а.с. 73). Звільнено позивача було 24.04.2019р. наказом №216/О-1 на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України відмова від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці, підстава повідомлення про зміну істотних умов праці, наказ №605 від 06.12.2018р. Тому відповідачем у даній ситуації дотримано порядок передбачений вимогами ч. 3 ст. 32 та п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Посилання позивача ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано, що позивач ОСОБА_1 звільнений з роботи за п. 6 ст. 36 КЗпП України без законних підстав та застосовано до спірних правовідносин ст. 247, п. 1 ст. 40, ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України та ст. 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», не приймаються до уваги, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, саме, те, що звільнення його з роботи за п. 6 ст. 36 КЗпП України проведено з порушенням діючого трудового законодавства, що є законною підставою для поновлення на роботі. Й, навпаки, відповідачем надано суду достатні та безспірні докази, які спростовують підстави позову.

Так, відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП закріплено, що підставою припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником (частина перша та друга статті 43 КЗпП).

Згідно із частиною третьою статті 252 КЗпП звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що підстава припинення трудового договору, передбачена у пункті 6 частини першої статті 36 КЗпП, не відноситься до розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Це додатково підтверджується використаними термінами «припинення», «розірвання».

Таким чином припинення трудового договору на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП не потребує попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, правовий висновок Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції із достовірністю та об`єктивністю встановлено, що позивач ОСОБА_1 не надав згоду на продовження роботи в нових умовах праці, які викликані змінами в організації виробництва і праці на підставі наказу №605 від 06.12.2018р. з яким позивача ознайомлено 22.12.2018р. (а.с. 25), та 08.01.2019р. йому вручено повідомлення про зміну істотних умов праці та запропоновано переведення у нову бригаду з новим режимом роботи (а.с. 73). Тому позивача було звільнено 24.04.2019р. наказом №216/О-1 на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України відмова від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці, підстава повідомлення про зміну істотних умов праці, наказ №605 від 06.12.2018р. з дотриманням порядку передбаченого вимогами ч. 3 ст. 32 та п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Позивач ОСОБА_1 має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, але у даному випадку в судовому засіданні не встановлено, що відповідач порушує трудові права позивача. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його право не підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та вірно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 15 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 28 жовтня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік