Ухвала

31 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 756/5636/20

провадження № 61-9423ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про визнання договорів відступлення права вимоги недійсними,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»), товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») про визнання договорів відступлення права вимоги недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що 19 листопада 2007 року між позивачами та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» укладено кредитні договори, яким відповідно присвоєно № У50/07 та № У 49/07, кожен на суму 500 000,00 грн, загальна сума договорів склала 1 000 000,00 грн. Виконання позивачами зобов`язань за кредитними договорами було ускладнено економічною кризою 2008 року, що спонукало банк звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

17 жовтня 2012 року Васильківський міськрайонний суд Київської області частково задовольнив позовні вимоги банку щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № У-50/07, укладеним між ОСОБА_2 та банком (справа №2/1008/48/12). 24 жовтня 2012 року Васильківський міськрайонний суд Київської області частково задовольнив позові вимоги по вимозі банку про стягнення заборгованості, яка виникла з умов кредитного договору № У-49/07, який укладено ОСОБА_1 (Справа № 2-46-12). Вказані рішення набрали законної сили.

Позивачі зазначали, що незважаючи на факт наявності за кредитними договорами № У 49/07 та № У-50/07 рішень суду по справі № 2-46-12 та 2/1008/48/12, одне з яких № 2-46-12 вступило на той час в законну силу, банк 12 листопада 2012 року уклав з ТОВ «Кредитні ініціативи» договір про відступлення права вимоги.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду від 24 грудня 2015 року заяву банку про поновлення строків пред`явлення до виконання виконавчого листа №2/1008/48/12 (№ 2-48-12) залишено без розгляду.

Васильківський міськрайонний суд Київської області 04 листопада 2014 року та 20 січня 2015 року виніс ухвали, якими відмовив Банку-стягувачу в заміні сторони виконавчого провадження, через недоведеність відступлення права вимог банком новому кредитору, оскільки в судове засідання сторона заявника не змогла надати належним чином оформлений сторонами договору реєстр позичальників та належним чином оформлений сам правочин.

У справі № 2-46-12, встановлено, що заміна сторони виконавчого провадження судом не проводилась, та в вимогах про заміну сторони відмовлено.

Також у позові зазначено, що своїми ухвалами по справі № 2-46-12 від 30 листопада 2015 року, 15 лютого 2016 року, суд тричі відмовляв ТОВ «Кредитні ініціативи» з посиланням на те, що заявником не надано доказів письмового повідомлення боржника про відступлення права вимоги; заявником не надано підтвердження, що правочин про передачу прав за договорами забезпечення нотаріально посвідчений та підданий державній реєстрації, як того вимагає чинне законодавство держави; звернення з заявами мало місце не сторони виконавчого провадження.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 грудня 2019 року по справі № 756/11610/18 визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В. В., вчинений 22 травня 2016 року та занесений в реєстрі під № 10766 таким, що не підлягає виконанню.

Позивачі зазначали, що укладаючи оспорювані договори банком та новим кредитором порушено норми законодавства, оскільки банк та новий кредитор проігнорували статтю 590 ЦК України та не врахували, що банк вже закінчив звернення стягнення на предмет застави. При укладенні спірних договорів проігноровано судові рішення у справі № 2-46-12 та по справі № 2/1008/48/12, які набрали законної сили.

Позивачі просили визнати недійсним договір відступлення прав вимоги укладений 17 грудня 2012 року в частині відступлення прав вимоги по кредитним договорам № У-40/07 та № У-50/07, укладеними 19 листопада 2007 року між ПАТ «Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком» з однієї сторони та ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з другої сторони.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачі оспорюють договір відступлення прав вимоги, укладений між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» 17 грудня 2012 року в частині відступлення прав вимоги по кредитним договорам № У49/07 та № У50/07, укладеними 19 листопада 2007 року між банком та ТОВ «Кредитні ініціативи» в частині кожного з позивачів. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Суд зазначив, що питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваний договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивачів безумовного обов`язку сплатити борг новому кредитору, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору чи про відсутність заборгованості. З огляду на викладене, вирішуючи спір в межах заявлених вимог, суд першої інстанції зробив висновок про відсутність підстав для визнання недійсним спірного договору в частині відступлення прав вимоги в частині позивачів та відмову у задоволенні позову.

Апеляційний суд зазначив, що оскільки на час укладення оспорюваного договору позивачі мали перед банком несплачену заборгованість за кредитними договорами, тобто ними не було виконане зобов`язання, банк мав право відступити своє право вимоги за цими договорами ТОВ «Кредитні ініціативи». Та обставина, що суди відмовляли ТОВ «Кредитні ініціативи» в реалізації їх права на заміну сторони виконавчого провадження не може бути підставою для визнання укладеного договору відступлення права вимоги недійсним, оскільки суд перевіряє правомірність правочину на час його укладення, і це не може пов`язуватись із наслідками реалізації новим кредитором своїх прав на отримання заборгованості. Таким чином колегія суддів погодилась з висновками суду першої інстанції про те, що питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваний договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що на момент укладення договору відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року був неналежний суб`єктний склад договору та його предмет, як такі, що не знайшли свого підтвердження. Тому що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази про те, що скаржниками було виконано рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 жовтня 2012 року та від 24 жовтня 2012 року.

К ОСОБА_4 та ОСОБА_2 27 вересня 2022 року засобами поштового зв`язку подали до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості інших учасників справи.

Особами, які подали касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 29 вересня 2022 року подано уточнену касаційну скаргу, у якій ОСОБА_5 та ОСОБА_2 просять скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд.

В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 підставою касаційного оскарження судових рішень зазначають пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. Касаційна скарга у цій частині мотивована тим, що позивачі у відкритих джерелах не знайшли висновків Верховного Суду щодо питання застосування норм права у правовідносинах, передбачених частиною третьою статті 33, частиною першою статті 36 Закону України «Про іпотеку», статей 18, 82 ЦПК України.

Окрім цього, підставою касаційного оскарження судових рішень зазначено також частину третю статті 411 ПК України. Касаційна скарга у цій частині мотивована порушенням, незастосуванням та ігноруванням статей 2, 3, 10, 18, 82, 382 ЦПК України, статей 61, 92, 129-1 Конституції України, статей 13, 26, 651 ЦК України, статті 36 Закону України «Про іпотеку».

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (частина третя статті 411 ЦПК України).

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення. Особи, які подали касаційну скаргу, не обґрунтовують передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Формальна вказівка на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Особами, які подали касаційну скаргу, не зазначено щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у цій частині.

Окрім цього, аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме: пунктів 1-4 частини третьої статті 411 ЦПК України, не обґрунтовано порушення норм процесуального права за кожним пунктом.

Тому особами, які подали касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат