Справа № 948/399/22
Номер провадження 2/948/171/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2022 Машівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Кравець С.В.,

за участю: секретаря Порохні І.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Машівка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити дії та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

відповідно до ч.1 ст. 268 ЦПК України в судовому засіданні 25.10.2022 року проголошено вступну та резолютивну частину Рішення

в с т а н о в и в :

стислий виклад позиції позивача

У липні 2022 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, з наступним уточненням позовних вимог у вересні 2022 року, посилаючись на те, що 04.11.2021 р. між ним та ФОП ОСОБА_4 було укладено трудовий договір, за умовами якого позивач повинен виконувати підсобні роботи на пилорамі, до роботи приступив цього ж дня. У листопаді 2021 року позивач отримав заробітну плату в розмірі 6000, 00 грн, у грудні 2021 року 6500, 00 грн, а 15.01.2022 р. написав заяву про звільнення за угодою сторін. Але йому не було запропоновано ознайомитись з наказом про звільнення та не було вручено його копію, жодних розрахунків при звільненні не проведено, трудову книжку як в день звільнення, так і до цього часу не вручено, хоча з цим питанням він неодноразово звертався до відповідача, в той час як відповідач запропонував видати трудову книжку без внесення до неї запису про працевлаштування та звільнення, тобто неоформлену належним чином. Таким чином, тривалий час відповідач обіцяв, але так і не розрахувався та не видав трудову книжку, через що позивач був позбавлений можливості працевлаштуватись чи отримати статус безробітного, а тому вирішив звернутись до суду. З отриманої інформації про його дохід позивач дізнався, що датою його звільнення є 30.12.2021 р. та підтверджено факт відсутності у нього доходів упродовж поточного періоду 2022 р., що є наслідком затримки видачі копії наказу про звільнення, що потягло за собою неможливість подальшого працевлаштування, а відтак середній заробіток за час вимушеного прогулу, який позивачем втрачено у зв`язку з затримкою у видачі трудової книжки становить 36391,80 грн за 131 робочий день.

У зв`язку з наведеним позивач просить:

1)зобов`язати відповідача-2 видати копію наказу про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми та внести записи про звільнення до трудової книжки;

2)стягнути з відповідача-2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.12.2021 р. по день ухвалення судового рішення в сумі 36391,80 грн з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів і зборів (а.с.34-38).

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі

07.07.2022р. за ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а.с.24).

Згідно ухвали від 24.08.2022р. здійснено перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін до розгляду справи з викликом сторін (а.с.28).

На підставі ухвали від 07.09.2022р. прийнято заяву про уточнення позовних вимог (а.с.43).

За ухвалою від 07.09.2022р. залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 (а.с.42).

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав викладених у позовній заяві та просили його задовольнити. Позивач також повідомив, що відповідач взяв його на роботу через центр зайнятості та заплатив йому зарплату лише за один місяць. У зв`язку з цим, у січні 2022 року позивач написав заяву про звільнення, але трудову книжку відповідач йому не віддав, як і не розрахувався. Зазначив, що не працевлаштований у зв`язку з відсутністю роботи, але якби вона була, то оформив би нову трудову книжку.

Відповідач в судове засідання не з`явився без поважних причин, хоча належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи (а.с.71).

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

Судом установлено, що 04.11.2021р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено безстроковий трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, за умовами якого ОСОБА_1 прийнятий на посаду підсобного робітника, з оплатою в розмірі мінімальної заробітної плати на місяць. Договір набирає чинності з моменту його підписання, але не пізніше дня фактичного допущення працівника до роботи (а.с.12).

За інформацією виконкому Михайлівської сільської ради Полтавського району Полтавської області №122 від 06.06.2022 р. позивач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає з адресою АДРЕСА_1 (а.с.18).

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 30.05.2022 р. та інформації наданої Пенсійним фондом України, зокрема за Реєстром застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК- 7) від 30.05.2022 р., інформація про дохід за 2022 р. в ОСОБА_1 відсутня, а за листопад 2021 р. від ОСОБА_3 нараховано та виплачено заробітну 6000,00 грн та за грудень 2021 6500,00 грн, з яких було нараховано, але не утримано суму податку (а.с.13-16).

З наданого позивачем скриншоту з телефону вбачається переписка між особами на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.19,20).

Мотиви суду

Трудові відносини регулюються Конституцією України, КЗпП України та іншими актами законодавства.

Відповідно до частини першої статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема, при укладенні трудового договору з фізичною особою. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу (частини друга - третя статті 24 КЗпП України).

Отже, з огляду на те, що в трудовому договорі та відомостях з пенсійного та податкового органу вказана інформація про укладення договору ОСОБА_1 саме з фізичною особою ОСОБА_3 , відомості про те, що трудові відносини були з ФОП відсутні, а відтак суд дійшов висновку, що належним відповідачем у справі є саме фізична особа ОСОБА_4 .

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною третьою статті 94 КЗпП України встановлено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною першою статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Як видно з матеріалів справи 04.11.2021р. між сторонами був укладений трудовий договір, за умовами якого позивач отримував мінімальну заробітну плату (а.с.12,13).

Статтею 36 КЗпП України визначені підстави припинення трудового договору.

Жодною зі сторін не заперечується, що трудові відносини між ними припинені, але підстава суду не відома.

Водночас, позивач стверджував, що він працював до 15.01.2022р. включно, але як видно з даних податкового органу трудові відносини були припинені 30.12.2021р. (а.с.13).

Отже, оскільки відповідач не надав суду наказу (розпорядження) про припинення трудового договору з позивачем, підстав його припинення, позивач, у свою чергу, не заявляв доказів про витребування таких документів, доказів на підтвердження іншого не надав, а відтак суд доходить висновку, що трудові відносини між сторонами були припинені саме 30.12.2021р.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно ч.1 ст. 47 КЗпП в редакції з 19.07.2022р. (яка діє на час ухвалення судом рішення) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

За змістом статті 48 КЗпП України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування". На вимогу працівника, який вперше приймається на роботу, трудова книжка оформляється роботодавцем в обов`язковому порядку не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. Власник або уповноважений ним орган на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач доводів позивача не спростував та доказів іншого не надав.

Отже, з огляду на викладене, оскільки роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116), але вимог ст. 47 КЗпП не виконав, а відтак суд дійшов висновку, що позов в цій частині необхідно задовольнити та зобов`язати відповідача вчинити вказані дії.

Разом з тим, оскільки позивач просить внести зміни до трудової книжки, а за змістом ст. 47 КЗпП на яку він посилається, обов`язок внесення запису про звільнення до трудової книжки можливий лише, якщо вона зберігається у працівника, водночас сама трудова книжка за поясненням позивача знаходиться у відповідача, при цьому позовні вимоги про витребування трудової книжки позивач змінив на внесення до неї запису, а відтак суд дійшов висновку, що в задоволенні вказаної вимоги необхідно відмовити, оскільки вона є неналежним способом захисту та не призведе до відновлення прав позивача, так як трудова книжка у нього відсутня.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31.12.2021 р. по день ухвалення судового рішення, суд зазначає наступне.

У своєму позові ОСОБА_1 зазначив, що через тривалу невидачу йому трудової книжки він був позбавлений можливості працевлаштуватися чи отримати статус безробітного, а тому просив стягнути середній заробіток на підставі ч.5 ст. 235 КЗпП.

Згідно із ч.5 ст.235 КЗпП України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, уразі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Тобто, в чинній редакції вказаної статті передбачені підстави стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Так, у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року в справі № 761/36220/17 (провадження № 61-3100св20) зроблено висновок, що «аналіз та тлумачення положень статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. Вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльності роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця. Виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізувати своє право на працю. За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати. Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП України і вони не підлягають розширеному тлумаченню. Отже, оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові.»

Таким чином, для застосування цієї норми права необхідна наявність таких умов: затримка у видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки, що перешкоджало працевлаштуванню позивача.

Судом установлено, що відповідач не виконав перших двох умов, зокрема: свого обов`язку по видачу позивачу копії наказу (розпорядження) про звільнення, а отже мала місце вина власника.

Але, в судовому засіданні позивач вказав, що не перебуває на обліку в центрі зайнятості, оскільки у нього вичерпаний строк та він туди не звертався, а також не працевлаштований, у зв`язку з відсутністю роботи, але якби вона була, то оформив би нову трудову книжку.

Водночас, позивач, жодних доказів на підтвердження тих обставин, що відсутність трудової книжки чи наказу (розпорядження) про звільнення перешкоджали його працевлаштуванню чи отримати статус безробітного не надав.

Так, відповідно до п. 4 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою КМУ від 19 вересня 2018 р. № 792, в редакції, що діяла на час припинення трудових відносин, для взяття на облік у центрі зайнятості особи, які шукають роботу: 1) пред`являють: громадяни України - паспорт громадянина України або інший документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України; іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, визнані в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, яким надано в Україні притулок чи тимчасовий захист, а також ті, що одержали дозвіл на імміграцію, - посвідку на постійне проживання або посвідчення біженця або особи, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист; довідку про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідному контролюючому органу і мають відмітку в паспорті громадянина України); 2) інформують про освіту, досвід роботи, зайнятість або перебування у трудових відносинах. Особа з інвалідністю, яка не досягла встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування пенсійного віку та отримує пенсію по інвалідності або державну соціальну допомогу відповідно до Законів України Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю та Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю, подає копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією та у разі наявності пред`являє індивідуальну програму реабілітації. Отже вказаним порядком не передбачено обов`язку особи подавати трудову книжку.

Не передбачено такого обов`язку і в діючій нормі на час розгляду справи в суді.

За таких обставин, позивачем не доведено, що після припинення трудових відносин з відповідачем він був позбавлений можливості працевлаштуватися на іншу роботу чи отримати статус безробітного, а тому суд дійшов висновку, що у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити.

Вказаний висновок ґрунтується на правових висновках ВС у справі № 363/554/18 від 23.10.2021р.

Мотив рішення щодо розподілу судових витрат

Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позов задоволено частково, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 992, 40 грн (а.с.1).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 141, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити дії та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_3 видати ОСОБА_1 копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 992, 40 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а у разі його оскарження після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрований в АДРЕСА_1 , паспорт серія НОМЕР_1 від 09.12.1997 р., інші відомості відсутні.

Відповідач-1: Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 , зареєстрований в АДРЕСА_2 , інші відомості відсутні.

Відповідач-2: ОСОБА_4 , зареєстрований в АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст Рішення складено 26.10.2022 року.

Суддя С.В.Кравець