Справа № 461/984/19 Провадження № 2/450/869/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2022 р. Пустомитівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Данилів Є.О.

при секретарі Ориняк Н.М.

з участю: позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4

про (предмет позову):

стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість в сумі 482 078,45 грн., інфляційні в сумі 166 895,56 грн. та 3 % річних в сумі 43 352,09 грн

підстава позову (позиція позивача): 12.02.2016 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Холявкою В. Я. та зареєстрований в реєстрі за № 124, згідно з яким Продавець зобов`язується передати у власність Покупцю, а Покупець зобов`язується прийняти та сплатити ціну відповідно до умов, що визначені у цьому договорі, належну продавцю на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 . Квартира складається з двох житлових кімнат житловою площею 30,5 (тридцять цілих і п`ять десятих) кв. м. та кухні. Загальна площа квартири складає 56,2 (п`ятдесят шість цілих і дві десятих) кв.м. ОСОБА_5 підписуючи договір купівлі-продажу квартири не розумів, що насправді продав свою квартиру та не отримав від відповідача грошей, що передбачені договором як оплата вартості квартири.

Позиція відповідача: відповідач та представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги заперечили та просили в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити за безпідставністю позовних вимог. Сума за яку відбувся продаж зазначеної квартири була повністю погашена відповідачем, що підтверджується укладеним договором позики між ОСОБА_5 та відповідачем, який був посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за № 125 одразу після укладення договору купівлі-продажу квартири від 12.02.2016 року за реєстровим № 124.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 заперечила позовні вимоги та пояснила, що кошти за квартиру були передані в повному обсязі в приміщення нотаріальної контори, після чого був оформлений договір позики на зазначені кошти, оскільки ОСОБА_5 , боявся, що ці кошти заберуть родичі. Всі кошти були передані ОСОБА_5 за його вимогою, про що свідчить наявний оригінал договору позики від 12.02.2016 року за реєстровим № 125 та розписки про виконання договору позики.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі.

11.01.2020 року ухвала суду про зупинення провадження у справі

Встановлені судом фактичні обставини та оцінка суду.

12.02.2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом міського нотаріального округу Холявкою В. Я. та зареєстрований в реєстрі за № 124, згідно з яким Продавець зобов`язується передати у власність Покупцю, а Покупець зобов`язується прийняти та сплатити ціну відповідно до умов, що визначені у цьому договорі, належну продавцю на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 .

Квартира складається з двох житлових кімнат житловою площею 30,5 (тридцять цілих і п`ять десятих) кв. м. та кухні. Загальна площа квартири складає 56,2 (п`ятдесят шість цілих і дві десятих) кв. м.

Відповідно до п. 5 договору купівлі-продажу продаж зазначеної квартири проводиться за 482 078,45 грн., які Покупець сплатив Продавцю до підписання цього договору шляхом перерахування коштів на поточний рахунок, відповідно до вимог Постанови Правління Національного Банку України № 210 від 06 червня 2013 року.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно з ч. 1 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

01.10.2015 року ОСОБА_5 склав заповіт посвідчений державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори від 01.10.2015 р. за № 6-1336, згідно якого все моє майно, де б воно не знаходилося та з чого б не складалося, і взагалі все те, що на день моєї смерті буде належати мені і на що я за законом матиму право, заповів своєму сину - ОСОБА_1 .

Оскільки підставою позовних вимог ОСОБА_1 визначено неотримання від відповідача грошей, що передбачені договором як оплата вартості квартири, до предмету доказування в цьому спорі входило встановлення обставини проведення відповідачем розрахунку з ОСОБА_5 у будь-якій формі (готівковій чи безготівковій).

Відповідно до статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, установленим статтею 203 цього Кодексу. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

Як уже зазначалось, договір купівлі-продажу від 12 лютого 2016 року посвідчений нотаріально за домовленістю сторін.

Судом встановлено, що відповідно до пункту 5 договору продаж зазначеної квартири проводиться за 482 078,45 грн., які Покупець сплатив Продавцю до підписання цього договору шляхом перерахування коштів на поточний рахунок, відповідно до вимог Постанови Правління Національного Банку України № 210 від 06 червня 2013 року. Продавець, своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за вказану квартиру та відсутність з боку продавця по відношення до покупця будь-яких претензій фінансового характеру.

Станом на 12.02.2016 року (дата укладення договору) була чинною Постанова № 210, відповідно до пункту 1 якої (в редакції від 06 червня 2013 року) було установлено граничну суму розрахунків готівкою фізичних осіб між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі 150 000 грн. При цьому пунктом 2 Постанови № 210 було визначено право фізичних осіб здійснювати розрахунки на суму, яка перевищує 150 000 грн, шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок, унесення та/або перерахування коштів на поточні рахунки (у тому числі у депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті).

Проте порушення встановленої законодавством граничної суми розрахунків може мати наслідком передбачені законодавством заходи відповідальності, але не впливає на чинність розрахунків і не заперечує самого факту проведення розрахунків. Отже, ані встановлення факту нездійснення розрахунків у безготівковій формі, ані наявність законодавчої заборони на здійснення розрахунків готівкою понад певну граничну суму, не може вважатись підтвердженням того, що фактичні розрахунки сторонами в готівковій формі не здійснювались.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.09.2020 року у справі № 916/667/18 сформовано висновки про застосування відповідних норм права, які вказують на те, що:

пункт договору в тій його частині, в якій він містить відомості про отримання покупцями грошей, суму цих грошових коштів та пропорції, в якій вони отримані кожним з продавців, є даними, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Отже, положення договору, які містять зазначені відомості, відповідають визначенню доказів, наведеному в частині першій статті 73 ГПК України, а тому вони є доказом. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 73 ГПК України вони є письмовим доказом.

Щодо правової оцінки пункту 5 спірного договору як розписки Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 73 ГПК України.

Таке розуміння узгоджується із законом. Так, відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України в разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання; у цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідно до абзацу третього частини першої статті 937 ЦК України письмова форма договору зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчено розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснив суду, що йому відомо, що частина грошей відповідачем була повернута, проте яка сума йому не відомо.

Однак, як вбачається з документів наданих представником відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на вимогу суду від 05.10.2022 року, 12.02.2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 одразу після укладення Договору купівлі-продажу квартири від 12.02.2016 року за реєстровим № 124 був укладений договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Холявкою В.Я., зареєстрований в реєстрі за № 125, згідно якого ОСОБА_5 позичив у позикодавця ( ОСОБА_5 ) 480 000,00 (чотириста вісімдесят тисяч) гривень 00 копійок на термін до 12.02.2026 року. Повернення позиченої суми грошей повинно здійснюватись позичальником щомісячними платежами по 4000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок.

01.03.2016 року ОСОБА_5 написав розписку, з якої вбачається, що він отримав від ОСОБА_3 грошові кошти на суму 170 025,00 грн.

05.03.2016 року ОСОБА_5 написав розписку, з якої вбачається, що він отримав від ОСОБА_3 грошові кошти на суму 4000,00 грн.

15.03.2016 року ОСОБА_5 написав розписку, з якої вбачається, що він отримав від ОСОБА_3 грошові кошти на суму 161 532 грн., що є еквівалентом 6250 доларів США.

03.04.2016 року ОСОБА_5 написав розписку, з якої вбачається, що він отримав від ОСОБА_3 грошові кошти на суму 4000,00 грн.

11.05.2016 року ОСОБА_5 написав розписку, з якої вбачається, що він отримав від ОСОБА_3 грошові кошти на суму 4000,00 грн.

Тобто, ті кошти які продавець ( ОСОБА_5 ) отримав від ОСОБА_3 за продаж вищевказаної квартири, після цього оформляючи вищевказаний договір позики від 12.02.2016 року за реєстровим № 125 повернув назад покупцю. При цьому, покупець зобов`язувався достроково повернути вищевказану позику.

Ч. 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Право на судовий захист передбачено статтею 55 Конституції України, статте. 4 ЦПК України.

У низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

У справі Bellet v. France, Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Водночас, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Враховуючи вищенаведене, на переконання суду, позивач не був позбавлений права уточнити позовні вимоги, збільшити або зменшити розмір позовних вимог, обмеження чи надмірний формалізм судом не застосовувалися.

Враховуючи, що будь-яких переконливих доказів на підтвердження своїх вимог позивачем не надано, на підставі об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі матеріалів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, оцінивши подані сторонами докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості задоволенню не підлягають через їх необґрунтованість та недоведеність.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 259, 263-265, 268 ЦПК України,

ухвалив:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про (предмет позову):

стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість в сумі 482 078,45 грн., інфляційні в сумі 166 895,56 грн. та 3 % річних в сумі 43 352,09 грн, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 07.10.2022 року.

Учасники справи: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 ; ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 .

СуддяЄ. О. Данилів