П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/19308/21

Провадження № 22-ц/4815/1258/22

Головуючий у Костопільському районному суді

Рівненської області: суддя Олійник П.В.

Рішення суду першої інстанції

(вступна і резолютивна частини) проголошено:

о 14 год. 02 хв. 08 серпня 2022 року

у м. Костопіль Рівненської області

Повний текст рішення складено: 09 серпня 2022 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Крижов В.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач1: Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області;

відповідач2: Малолюбашанська сільська рада Рівненського району Рівненської області;

представники учасників справи:

позивача адвокат Андрієвський Андрій Олександрович;

відповідача1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

відповідача2 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ;

за участі: представника Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 08 серпня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області, Малолюбашанської сільської ради Рівненського району Рівненської області про розірвання договору оренди землі,

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області (далі ГУ Держгеокадастру) про розірвання договору оренди землі. Мотивуючи вимоги, вказувалося про те, що 24 липня 2017 року між позивачем і ГУ Держгеокадастру укладено договір оренди земельної ділянки для розміщення та експлуатації основних, підсобних та допоміжних будівель і споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, кадастровий номер: :05:01:018:0211, яка розташована на території Мирненської сільської ради Костопільського району Рівненської області, загальною площею 1, 2249 га строком на 7 років. Метою укладення договору було здійснення господарської діяльності, з огляду на що попередньо у 2016 році ОСОБА_1 придбав корівник, що розміщений на цій ділянці. Між тим, після укладення оспорюваного договору позивач господарської діяльності не здійснював, а будівля корівника та земельна ділянка ним не використовувалися.

В подальшому, 19 серпня 2021 року, він звернувся до ГУ Держгеокадастру за розірванням договору оренди землі від 24 липня 2017 року. До звернення долучив додаткову угоду про припинення оренди землі та акт приймання-передачі орендованої земельної ділянки у двох примірниках. Натомість листом від 08 вересня 2021 року №619/06-21 відповідачем1 було відмовлено ОСОБА_1 у припиненні договору оренди, що вважає необґрунтованим та таким, що порушує його права

Ухвалою Костопільського районного суду від 28 грудня 2021 року клопотання представника позивача адвоката Андрієвського А.О. задоволено і залучено до участі у справі як співвідповідача Малолюбашанську сільську раду Рівненського району Рівненської області (далі - Малолюбашанська сільська рада).

Рішенням Костопільського районного суду від 08 серпня 2022 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ГУ Держгеокадастру, Малолюбашанської сільської ради про розірвання договору оренди землі.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважав оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у неправильному застосуванні норм матеріального права, недоведеності обставин, які суд визнав установленими, неповноті з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, та невідповідності висновків суду обставинам, що мають значення для справи.

Обґрунтовуючи її, зазначалося про незастосування при вирішенні справи норм матеріального права, які підлягали застосуванню. Вважає, що спірні правовідносини регулюються п. "а" ч. 1 ст. 141 ЗК України, ст.ст. 525, 651, ч. 1 ст. 652 ЦК України, ст. 32 Закону України "Про оренду землі", тоді як суд попередньої інстанції всупереч обставинам справи їх не застосував.

Щодо недоведеності обставин, які мають значення для справи, та неповноти з`ясування обставин, що мають значення для справи, при вирішенні спору, то вважав помилковим твердження стосовно необґрунтованості доводів про порушення суб`єктивних юридичних прав позивача. Так, покладення на орендаря обов`язку сплачувати орендну плату за земельну ділянку, якою він не користується і не має наміру користуватися, суперечить необхідності господарської діяльності з використання земельної ділянки. Посилався на правило ч. 2 ст. 32 Закону України "Про оренду землі", де вказується про право орендодавця у разі розірвання договору оренди землі з ініціативи орендаря отримувати орендну плату на землях сільськогосподарського призначення за шість місяців, а несільськогосподарського призначення за один рік, якщо протягом цього періоду не надійшло пропозицій від інших осіб на укладення договору оренди ділянки на тих самих умовах. Тобто ГУ Держгеокадастру має право отримати орендну плату від позивача і після розірвання договору оренди, що належним чином захищає майновий інтерес орендодавця.

Судом не враховано, що реєстрація земельної ділянки за Малолюбашанською сільською радою здійснена 19 жовтня 2021 року, тобто після відмови у припиненні договору оренди та після пред`явлення позову, тоді як відмова у розірванні ГУ Держгеокадастру договору оренди мотивована відсутністю повноважень на розпорядження земельною ділянкою.

Не погоджувався із твердженнями про те, що ОСОБА_1 не зазначено жодної умови, передбаченої договором оренди землі від 24 липня 2017 року, яка могла б бути підставою для його розірвання за рішенням суду. При цьому вважав, що розірвання договору оренди регулюється не лише самим договором, але й законодавством.

Заявник звертав увагу, що наведене призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи.

З викладених міркувань просив скасувати рішення суду першої інстанці, ухваливши нове судове рішення, яким задовольнити вимоги ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі від 24 липня 2017 року, який укладений ним із ГУ Держгеокадастру.

У поданому відзиві ГУ Держгеокадастру, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

У поданому до початку судового засідання 25 жовтня 2022 року клопотанні представник позивача адвокат Андрієвський А.О. просив відкласти розгляд справи, оскільки цього ж дня о 14 год. 00 хв. він бере участь у вирішенні кримінального провадження у Дубенському міськрайонному суді, де він є захисником обвинуваченого. При цьому надав копію відповідного витягу з Інформаційної системи "Судова влада України". Однак колегія суддів з клопотанням не погодилася через те, що розгляд цієї справи призначено апеляційним судом на 12 год. 15 хв., а відстань до м. Дубно з м. Рівне становить 40 кілометрів, що дозволяє дістатися до пункту призначення в межах менше однієї години. Крім того, обставини, зафіксовані у матеріалах справи, дають можливість вирішити апеляційну скаргу без участі представника ОСОБА_1 . Тому у відкладенні розгляду справи відмовлено.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Як з`ясовано судом, наказом ГУ Держгеокадастру від 11 липня 2017 року №17-2157/16-17-СГ затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1, 2249 га в оренду ОСОБА_1 строком на 7 років для розміщення та експлуатації основних, підсобних та допоміжних будівель і споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Мирненської сільської ради Костопільського району (зараз Малолюбашанська сільська рада Рівненського району) Рівненської області. З огляду на це передано в оренду позивачу зазначену земельну ділянку.

24 липня 2017 року між ГУ Держгеокадастру як орендодавцем та ОСОБА_1 як орендарем укладено договір оренди землі, а саме земельної ділянки для розміщення та експлуатації основних, підсобних та допоміжних будівель і споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, кадастровий номер: :05:018:0211, яка розташована на території Мирненської сільської ради Костопільського району Рівненської області, площею 1, 2249 га строком на 7 років, тобто до 24 липня 2024 року. Право оренди зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 26 липня 2017 року.

З 19 жовтня 2021 року власником орендованої земельної ділянки є територіальна громада в особі Малолюбашанської сільської ради.

Вважаючи, що договір оренди землі від 24 липня 2017 року порушує його суб`єктивні цивільні права і права на землю внаслідок того, що господарською діяльністю на цій земельній ділянці, намір на що він мав, не займається, а придбана будівля корівника, яка розміщена на ній, також ним не використовувалася і не використовується, у вересні 2021 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ГУ Держгеокадастру (28 грудня 2021 року залучено до участі у справі як співвідповідача Малолюбашанську сільську раду) про розірвання зазначеного правочину.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості вимог позивача, оскільки ним не надано доказів про порушення суб`єктивного права як орендаря земельної ділянки, а наведені ОСОБА_1 обставини не є істотними порушеннями, які можуть бути підставою для розірвання договору оренди землі в розумінні положень ст. 651 ЦК України. Не доведено ним й існування обставин, які могли б бути підставою для розірвання правочину, що передбачені ст.ст. 31, 32 Закону України "Про оренду землі", ст. 122 ЗК України, пунктом 36 договору оренди землі.

Зважаючи на відсутність правових і фактичних підстав для розірвання договору оренди землі, позов залишено без задоволення.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Згідно із ст.ст. 11, 16, 202, 509, 530, 610, 626, 627, 629, 631, 651, 653 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій особи, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права і обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права та інтересу.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї особи, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Відповідно до ст.ст. 122, 152 ЗК України, пункту 24 Перехідних положень Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, крім іншого, шляхом застосування інших, передбачених законом, способів.

З дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:

а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);

б) оборони;

в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення;

г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності;

д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності;

е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.

Норми статей 1, 2, 31, 32 Закону України "Про оренду землі" передбачають, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Договір оренди землі припиняється в разі:

закінчення строку, на який його було укладено;

викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом;

поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря;

смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки;

припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійного договору (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства/концесії).

припинення (розірвання) спеціального інвестиційного договору, укладеного відповідно до Закону України "Про державну підтримку інвестиційних проектів із значними інвестиціями".

Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. Правочин про розірвання договору оренди (суборенди) землі сільськогосподарського призначення, орендарем (суборендарем) за яким є юридична особа приватного права (крім акціонерного товариства, повного та командитного товариства), є значним правочином та потребує попереднього прийняття загальними зборами учасників або іншим вищим органом такої юридичної особи рішення про надання згоди на його вчинення (крім випадку, якщо статутом юридичної особи прямо передбачено, що такий правочин не є значним). У разі неприйняття загальними зборами учасників або іншим вищим органом юридичної особи рішення про надання згоди на вчинення такого значного правочину (крім випадку, якщо статутом юридичної особи прямо передбачено, що такий правочин не є значним) такий правочин є нікчемним. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Особа, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває в оренді, протягом одного місяця з дня державної реєстрації права власності на неї зобов`язана повідомити про це орендаря в порядку, визначеному статтею 148-1 Земельного кодексу України.

На вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

У разі розірвання договору оренди землі з ініціативи орендаря орендодавець має право на отримання орендної плати на землях сільськогосподарського призначення за шість місяців, а на землях несільськогосподарського призначення - за рік, якщо протягом зазначеного періоду не надійшло пропозицій від інших осіб на укладення договору оренди цієї ж земельної ділянки на тих самих умовах, за винятком випадків, коли розірвання договору було обумовлено невиконанням або неналежним виконанням орендодавцем договірних зобов`язань.

У разі розірвання договору оренди землі з ініціативи орендодавця (крім випадків розірвання договору у зв`язку з неналежним виконанням орендарем своїх обов`язків) орендар має право на відшкодування витрат на поліпшення орендованої земельної ділянки, здійснених за згодою орендодавця, та збитків, завданих розірванням договору.

У разі розірвання договору оренди землі за погодженням сторін кожна сторона має право вимагати в іншої сторони відшкодування понесених збитків відповідно до закону.

Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка передається в оренду для закладання та/або вирощування багаторічних насаджень (плодових, ягідних, горіхоплідних, винограду), не може містити положень про зміну його умов або припинення договору у зв`язку з переходом права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізацією юридичної особи.

Відповідно до пунктів 38, 39 договору оренди землі від 24 липня 2017 року дія договору припиняється шляхом його розірвання за 1.) взаємною згодою сторін; 2.) рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, які істотно перешкоджають її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку допускається.

Умовою розірвання договору в односторонньому порядку є відмова орендаря від зміни орендної плати у зв`язку із зміною коефіцієнтів індексації або нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Щодо доводів апеляційної скарги про хибність висновків суду стосовно відсутності підстав для розірвання договору оренди, то з ними не можна погодитися.

Так, наведені позивачем обставини як підстава для задоволення його позову та припинення договірних відносин між сторонами з приводу оренди землі не ґрунтуються на вимогах закону і матеріалах справи. При цьому будь-яких доказів, які вказували би про виникнення та існування підстав для розірвання договору оренди землі, які передбачені не лише правочином, але й законом, заявником зазначено не було, а судом їх не було здобуто. Також зміна власника орендованої земельної ділянки не може бути самостійною і достатньою підставою для розірвання договору оренди землі.

Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може гуртуватися на припущеннях.

Поготів, з правового висновку, що викладений у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №456/2076/19, видно, що договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Тлумачення ст. 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: 1.) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; 2.) розірванні договору в судовому порядку; 3.) відмові від договору за взаємною домовленістю у випадках, передбачених договором та законом; 4.) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 Цивільного кодексу України; 5.) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18, вирішальне значення для застосування абзацу другого частини другої статті 651 ЦК України має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати (пункти 119-120 постанови).

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми парва до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Решта аргументів заявника є необґрунтованими і на увагу колегії суддів не заслуговують.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є його ухвалення судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 08 серпня 2022 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 25.10.2022

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.О. Гордійчук

Н.М.Ковальчук