Єдиний унікальний номер судової справи: 490/9630/17
Номер провадження: 22-ц/812/292/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 жовтня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Бондаренко Т.З.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Лівшенко О.С.,

за участю: представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Брожко Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 490/9630/17 за апеляційною скаргою

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Брожко Наталії Ігорівни

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А. в приміщенні того ж суду, у справі за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2017 року позивачка ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Домашенко О.Є. звернулась з позовом до відповідачів про стягнення з них в солідарному порядку заборгованості у розмірі 137 634 євро та судові витрати в сумі 8000 грн.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер громадянин Німеччини ОСОБА_4 , який на момент смерті проживав у своєму маєтку « ОСОБА_5 де Ліс » на острові Мальорка у Середземному морі, що входить до складу Автономної області Балеарські острови, Іспанія. Відповідно до заповіту, складеного та засвідченого 30 червня 2008 року, ОСОБА_4 зробив таке розпорядження: після вирахування всіх боргів , продажу всієї нерухомості, спадщину повинні отримати: 50% колишня дружина ОСОБА_6 ; 20% її донька ОСОБА_7 ; 15% виконавець заповіту та друг ОСОБА_8 ; 10% та особа або організація, яка буде добросовісно піклуватися про його тварин; 5 % ОСОБА_9 та ОСОБА_3 (м. Миколаїв, Україна); пані ОСОБА_1 у випадку її інтересу має перевагу будь - якими особистими речами.

Єдиними спадкоємцями стали ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , які успадкували та продали маєток «Флор де Ліс» та отримали усю суму від його продажу. На момент прийняття спадщини відповідачами, існували боргові обов`язки ОСОБА_4 по відношенню до кредитора ОСОБА_1 : за розпискою від 12 вересня 2007 року - 5000 євро; від 09 вересня 2009 року на суму - 7000 євро; від 21 квітня 2009 року - 5000 євро; від 20 жовтня 2011 року - 11000 євро; від 22 березня 2010 року - 5000 євро; за договором про визнання боргу від 10 лютого 2014 року на суму - 70000 євро, а загалом на суму 103 000 євро. Сума нарахованих відсотків за зобов`язаннями складає 34 634 євро станом на дату подання позову.

Посилаючись на викладені обставини та на вимоги ст.ст. 1268, 1270, 1216, 1281, 1282, 1296 ЦК України, позивач просила про задоволення позову.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 , пропустивши преклюзивний однорічний строк пред`явлення вимоги про повернення боргу, який, як вона вважає існував перед нею у ОСОБА_4 до осіб, які прийняли спадщину після його смерті, як з моменту коли дізналася про смерть спадкодавця так і з моменту продажу майна, втратила право вимоги до відповідачів, що є підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду представник позивачки адвокат Брожко Н.І. подала апеляційну скаргу, в якій посилалася на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції зокрема не було вчинено дій, відповідно до закону, щодо встановлення змісту норм права іноземної держави, в той час, коли подача відповідних документів позивачем є його правом, а не обов`язком. Разом з тим, суд першої інстанції у разі наявності сумнівів стосовно достеменності листів не був позбавлений можливості залучити своєю ухвалою перекладача для встановлення об`єктивної істини, що ним зроблено не було. Апелянт наголошує на тому, що визначальне місце у даному спорі мають не спадкові відносини, а договірні, які виникли внаслідок укладання договорів позики, а тому на думку апелянта й застосуванню підлягає законодавство Німеччини. За яким, зокрема право вимоги втрачає свою силу після трьох років, а строк позовної давності починається із закінченням року, в якому виникло право вимоги. За такого, апелянт вважає, що позивачка звернулась з позовною вимогою про стягнення боргу з відповідачів у межах трирічного строку, а тому позов слід задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Чебан В.О. посилаючись на законність, обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вірне застосування норм національного законодавства, просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши доповідь судді, осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частин 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення районного суду відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що відповідно до заяви прийняття та присудження спадщини, виданої в м. Пальма-де-Майорці, Іспанія, 19 травня 2016 року, нотаріусом колегії нотаріусів Балеарських островів, Рудольф Харальд Зінг помер у м. Сольєрі, Балеарські острови, 04 лютого 2015 року, сімейний стан якого - неодружений, заповіт ним не залишено в Іспанії, що підтверджено в свідоцтві про смерть спадкодавця і довідці з Головного реєстру заповітів, які передані (т. 1 а.с. 259-269).

На підставі заяви спадкоємців суду першої інстанції м. Вольфратшаузена, Німеччина, від 01.04.2016 року були оголошені єдині спадкоємці та правонаступники спадкодавця ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 в рівних долях, що підтверджується в засвідченій копії документа, складеного німецькою мовою та належним чином постульованого з перекладом на іспанську мову.

На момент смерті спадкодавцю ОСОБА_4 на праві власності належало майно в Іспанії, яке складається з активів та пасивів. Загальна вартість активів складає 230 785.52 Євро, загальна вартість пасивів складає 35.514.58 Євро.

Спадкоємці ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 приймають спадщину ОСОБА_4 , їм присуджується усе майно та описані заборгованості в рівних долях, які у випадку нерухомості є неподільними.

Свідоцтво про смерть ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у Німеччині, видане 13 лютого 2015 року у Сольєрі Балеарські острови, Іспанія, згідно якого помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у Сольєрі, громадянин Німеччини (т.1 а.с. 268-267).

Відповідно до заповіту від 30 червня 2008 року, ОСОБА_4 доручає Хуберту Крамеру, який проживає у м. Сольєрі/Майорка виконати заповіт, який в значній мірі поінформований про його сімейні, особисті та фінансові зобов`язання ( т. 1 а.с. 8-7, 271-273).

Усім спадком, який в основному складається з нерухомості маєтку Флор де Ліс та інших двох ділянок в цьому житловому масиві та доля 25% в будинку, що є об`єктом нерухомості в м. Ленггріс , а також рухоме та особисте майно, окрім випадку, коли в окремому переліку не йдеться про інше, після вирахування всіх боргів, актуальний список яких знаходиться в його комп`ютері, після продажу усієї нерухомості, наступні особи повинні отримати: 50% колишня дружина ОСОБА_6 ; 20% її донька ОСОБА_7 ; 15 % розпорядник та друг ОСОБА_10 ; 10% особа або організація, яка буде ретельно та дбайливо піклуватися про тварин; 5% Марія і ОСОБА_11 з АДРЕСА_1 .

Якщо пані ОСОБА_1 буде зацікавлена в деяких особистих речах, її бажання мають бути задоволені в першу чергу слід надати перевагу. Речі, які вже запаковані та призначені для отримувача, мають бути негайно передані йому.

Уповноважена особа ОСОБА_12 , зареєстрованого за номером 2100 в реєстрі фінансових установ Банку Іспанії, що знаходиться у м. Барселоні засвідчує, що ОСОБА_4 на дату смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 має заборгованість 24.947.24 Євро (т.1 а.с.298).

08 лютого 2016 року адвокат спадкоємцям ОСОБА_4 надсилає документи про заборгованість перед ОСОБА_13 , ОСОБА_14 в сумі 5.843.19 євро. Міська рада Сольєра пред`являє суму розрахунку на податок в загальній сумі 2.067.51 євро. (т. 1 а.с. 299-300).

За договором купівлі-продажу № 1809, посвідченим у м. Пальма-де-Майорка нотаріусом колегії нотаріусів Балеарських островів оформлено:

Романенко В.М. та ОСОБА_3 продають ОСОБА_15 , який купує неподільну частку в розмірі 90% об`єктів, та ОСОБА_16 , яка купує решту 10% неподільної частки майна, вартість якого складає 235.000 євро. При цьому утримана сума боргів 94.106.90 євро.

При оформленні договору ОСОБА_3 отримує банківським чеком від покупця 40000 євро, 17500 та 22500 євро отримує ОСОБА_2 , 30000 євро отримує ОСОБА_17 на прохання продавця. Покупець утримує 13843,10 євро для сплати від імені продавця сплати муніципального податку, 7050 євро утримується для зарахування до державної казни.

В позовній заяві ОСОБА_1 просить стягнути з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як із спадкоємців ОСОБА_4 137634 Євро на виконання боргових зобов`язань останнього перед позивачкою.

На підтвердження позовних вимог, представником позивачки ОСОБА_1 суду надані оригінали розписок щодо боргових зобов`язань.

Так, відповідно до наданих суду боргових розписок від імені ОСОБА_4 , останній взяв на себе зобов`язання щодо повернення боргів якнайшвидше, але не пізніше продажу маєтку «Флор де Ліс», а саме грошових коштів, отриманих у позику від пані ОСОБА_1 , на які нараховуються відсотки у розмірі 10% річних.

Боргові розписки складені:

-від 12 вересня 2007 року на суму 5000 євро;

-від 21 квітня 2009 року на суму 5000 євро;

-від 09 вересня 2009 року на суму 7000 євро;

-Від 22 березня 2010 року на суму 5000 євро;

За борговим зобов`язанням, датованим 20 жовтня 2013 року, та підписаним ОСОБА_18 , особа яка підписала дане зобов`язання отримала у позику суму 11000 євро від пані ОСОБА_1 під 5% річних, та сума повертається не пізніше продажу маєтку « Флор де Ліс» (т.1 а.с.8-17).

Так, згідно наданих розписок загальна сума отриманої у борг суми становить 33 000 євро, даних щодо нарахованих та сплачених процентів матеріали справи не містять.

Також представником позивача надано Договір про визнання боргу від 10 лютого 2014 року. Відповідно до змісту вказаного договору, ОСОБА_18 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешкає в м. Сольєр, отримав від пані ОСОБА_1 позику у розмірі 70 000 євро із щорічною процентною ставкою в 5%. Повернення боргу здійснюється при продажі маєтку «Флор де Ліс» або до настання цієї події. З цим пов`язане право на особисте проживання два рази у кожному році протягом двох тижнів. Договір про визнання боргу набирає чинності з отриманням остаточної суми у розмірі 30 000 євро(т.1 а.с. 18-19).

Із наданого суду листа на ім`я пані ОСОБА_1 місцевого загального суду м. Вольфратсхаузен від 21 липня 2015 року по справі ОСОБА_19 , спадкове провадження, вбачається, що суд по спадковим справам відкрив провадження внаслідок смерті, та ОСОБА_1 належить право вимоги стосовно особистих речей спадкодавця, в зв`язку з виконанням заповіту вона може позиватись до спадкоємців. Право вимоги втрачає свою силу після трьох років. Строк позовної давності починається із закінченням року, в якому виникло право вимоги ( ст.199 ч.1 ЦК ФРН) і вона має право звертатися до боржника із обґрунтованими вимогами, а боржник зобов`язаний задовольнити вимогу протягом такого строку

Питання щодо пред`явлення вимог до спадкоємця щодо виконання заповіту залишається на її розсуд, оскільки суд по спадковим справам в даному випадку не є правомочним, то слід звертатись зі своїми вимогами до компетентного суду (т. 1 а.с. 20-21, т. 3 а.с 137-141).

Крім того, до листа долучено протокол від 01червня 2015 суду першої інстанції м. Вольфратсгаузен, що у справі про спадок ОСОБА_4 судом було лише проінформовано учасників справи про форму та зміст справи шляхом надсилання фотокопії розпорядження на випадок смерті - заповіту від 30 червня 2008 року.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, статей 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частина друга статті 15 ЦК України).

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, у тому числі, якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні.

Як вбачається, в даній справі позивачка ОСОБА_1 є громадянкою Німеччини, яка звернулась з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є громадянами України та проживають на території України та є спадкоємцями громадянина Німеччини ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 про стягнення боргу за борговими зобов`язаннями спадкодавця.

Відповідно до положень ст. 496 ЦПК України встановлено права та обов`язки іноземних осіб, відповідно до яких іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з Законом України «Про міжнародне приватне право» приватноправові відносини - відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи; іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм:

хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави або юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Джерела правового регулювання участі іноземного елемента у цивільному процесі поділяються на дві групи: національне законодавство та міжнародні договори, в яких бере участь Україна. Загальні засади регулювання правовідносин з іноземним елементом встановлені Конституцією України, статті якої гарантують забезпечення, охорону і захист прав людини. Чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства (частина перша статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України»).

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору (частина друга статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України»).

Згідно зі статтею 7 Закону України "Про міжнародне приватне право" при визначенні права, що підлягає застосуванню, суд чи інший орган керується тлумаченням норм і понять відповідно до права України, якщо інше не передбачено законом. Якщо норми і поняття, що потребують правової кваліфікації, не відомі праву України або відомі під іншою назвою або з іншим змістом і не можуть бути визначені шляхом тлумачення правом України, то при їх правовій кваліфікації також враховується право іноземної держави.

Установлення змісту норми права іноземної держави регламентується статтею 8 Закону України "Про міжнародне приватне право". Для правильного визначення фактів, які необхідно встановити для вирішення спору за участю іноземної особи, судам необхідно з`ясувати право якої країни повинно застосовуватися. При застосуванні права іноземної держави суд чи інший орган встановлює зміст його норм згідно з їх офіційним тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі. Зміст права може встановлюватися не тільки судом, але й сторонами, які зацікавлені в застосуванні даного права. Особи, які беруть участь у справі, мають право подавати документи, що підтверджують зміст норм права іноземної держави, на які вони посилаються в обґрунтуванні своїх вимог або заперечень, іншим чином сприяти суду чи іншому органу у встановленні змісту цих норм.

Якщо зміст норм права іншої держави, незважаючи на вжиті з цією метою заходи, в розумні строки не з`ясовано, суд застосовує відповідні норми законів та інших нормативно-правових актів України.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи місцевим судом, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вирішуючи питання про докази у справах з іноземним елементом, суд має враховувати принцип змагальності сторін та обов`язок доказування . Кожна зі сторін, у тому числі й іноземні особи, повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказами згідно зі статтею 76 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У справах з іноземним елементом можуть бути використані як докази будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються визначеними у частині другій статті 76 ЦПК України засобами та регулюються Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах (Гаага, 1965) і Конвенцією про отримання за кордоном доказів у цивільних та торгових справах (Гаага, 1970).

У процесі вирішення судами України цивільних справ з іноземним елементом важливе значення має застосування доказаного права іноземної держави особливо тоді, коли зміст і форма правовідносин підпорядковані іноземному закону.

Положення статті 78 ЦПК, де зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися жодними іншими засобами доказування, поширюється й на доказову діяльність у цивільних справах з іноземним елементом.

Положеннями Розділу Х Закону України «Про міжнародне приватне право» «Колізійні норми щодо спадкування», а саме ст. 70 вказаного Закону - з урахуванням положень статей 71, 72 цього Закону спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Вибір права спадкодавцем буде недійсним, якщо після складання заповіту його громадянство змінилося.

Заповіт, який складено ОСОБА_4 не містить даних про обрання спадкодавцем права держави, громадянином якої він був. А помер спадкодавець на території, що перебуває під юрисдикцією права Іспанії. Спадкове нерухоме майно також розташоване на території Іспанії.

Проте ст.ст. 71,72 цього Закону регулюють порядок с падкування нерухомого майна і майна, що підлягає державній реєстрації - регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майно, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України а за такого не можуть бути застосовані при регулюванні спірних правовідносин сторін в межах даного позову, поданого до компетентного суду України.

Правовідносини, що виникли між позивачкою як кредитором та відповідачами , як спадкоємцями після смерті боржника ОСОБА_4 , які отримали після продажу всієї нерухомості спадкодавця грошові кошти, трансформувалися у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитором спадкодавця та спадкоємцями і вирішуються у порядку статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора.

У Розділі VI Закону України "Про міжнародне приватне право" визначено норми щодо договірних зобов`язань. Зокрема, згідно зі статтею 43 зазначеного Закону сторони договору можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України.

Якщо сторони не досягнули згоди про вибір права, то відповідно до статті 44 Закону України "Про міжнародне приватне право" застосовується право відповідно до частин другої і третьої статті 32 цього Закону, при цьому стороною, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту договору.

Згідно зі статтею 32 цього ж Закону у разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв`язок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов`язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.

Як вбачається із змісту боргових розписок, за якими спадкодавець зобов`язався повернути отримані від позивачки грошові кошти, вони складені саме в м. Сольєрі за місцем проживання спадкодавця в Іспанії, при цьому місце виконання вказаних зобов`язань сторонами не були визначені. Місце виконання зобов`язання не було визначено і в договорі від 10 лютого 2014 року. Останнє місце проживання спадкодавця було в Іспанії, там же знаходилось і спадкове нерухоме майно, після продажу якого та отримання коштів спадкоємці, відповідачі у справі, повернулись до свого постійного місця проживання в Україні.

За вказаних обставин, районний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин саме права України, тобто за місцем проживання відповідачів, до яких пред`явлені вимоги з приводу виконання зобов`язання.

Відповідно до статті 1281 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Статтею 1282 ЦК України, встановлено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18), на яку правильно послався районний суд, зроблено висновок, що «спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього. Кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом 6 місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги. Наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги. Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України».

Також, Верховний Суд у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 758/8549/15-ц, зазначив, що пред`являння вимог кредитором може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса.

Вирішуючи питання, щодо обізнаності позивачки, як кредитора, про смерть спадкодавця районний суд правильно вказав, що з листа місцевого загального суду м. Вольфратсхаузен, який адресовано саме пані ОСОБА_1 та датовано 21 липня 2015 року, слідує, що в липні 2015 року позивачка була обізнана щодо смерті ОСОБА_18 , а також щодо осіб, які прийняли спадщину. Дана обставина не заперечується позивачкою.

В той же час, з даним позовом ОСОБА_1 з вимогою до спадкоємців про стягнення боргу спадкодавця звернулася в листопаді 2017 року, тобто з пропуском встановлених законом строків пред`явлення такої вимоги.

Крім цього, за присудженням спадщини за номером 1496, виданим 19 травня 2016 року у Пальма-де-Майорка ( Іспанія), нотаріусом колегії нотаріусів Балеарських островів, з місцем знаходження у м. Пальма, вказано, що після смерті ОСОБА_4 , на підставі заяви спадкоємців ОСОБА_9 та ОСОБА_3 є спадкоємцями в рівних долях на підставі рішення суду першої інстанції м. Вольфратгаузена Німеччина від 01 квітня 2016 року. Окрім того, їм присуджується усе майно та усі описані заборгованості в рівних долях, серед яких борг ОСОБА_1 - відсутній.

Таким чином, документ щодо спадщини із зазначенням всіх боргових зобов`язань спадкодавця, відповідачам було видано через рік, як позивачка листом із суду була повідомлена про свої спадкові права, в зв`язку з чим остання не була позбавлена можливості заявити, в тому числі, і вимоги щодо боргу.

Враховуючи наведене, районний суд повно та всебічно дослідив обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин та правові норми, які їх регулюють, доказам, які надали сторони надав правильну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачкою ОСОБА_1 пропущено шестимісячний строк із дня коли вона дізналася про відкриття спадщини, а також річний строк від настання строку вимоги, тобто з дня продажу спадкового майна маєтку «Флор де Ліс». Районний суд правильно вказав в рішенні, що вказані встановлені законом строки пред`явлення вимоги кредитора до спадкоємців спадкодавця, є пресічними (преклюзивними) та не підлягають відновленню, пропуск цих строків тягне за собою втрату права вимоги до відповідачів, як спадкоємців.

Оскільки позивачкою не дотримано положення ст. 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення вимог до спадкоємців, то таке виключає можливість застосування положень ст. 1282 ЦК України.

За таких обставин, районний суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 137634 євро.

Доводи апеляційної скарги стосовно неправильного застосування судом норм матеріального права, оскільки, на думку апелянта, застосуванню підлягають норми ст. 199 ЦК ФРН, на які міститься посилання в листі місцевого загального суду м. Вольфратсхаузен від 21 липня 2015 року та передбачають трирічний строк звернення до суду, не заслуговують на увагу.

Так, із змісту вказаного листа вбачається, що в даному суді мало місце спадкове провадження у зв`язку зі смертю ОСОБА_19 , та ОСОБА_1 належить право вимоги стосовно особистих речей спадкодавця, в зв`язку з виконанням заповіту вона може позиватись до спадкоємців. Саме право вимоги щодо особистих речей, про що зазначено в заповіті спадкодавця, як зазначено в листі, втрачає свою силу після трьох років, а не право вимоги як кредитора до спадкодавців щодо повергнення боргу, що є предметом даного позову.

Також в листі зазначено, що з вимогою до спадкоємця щодо виконання заповіту слід звертатися до компетентного суду.

Таким чином зміст даного листа стосується саме звернення ОСОБА_1 з питань виконання заповіту та в ньому міститься посилання до норм ст. 199 ч. 1 ЦК ФРН.

Із змісту вказаної норми, відповідно до її перекладу слідує, що звичайний термін давності починається, якщо не визначений інший початок терміну давності, з кінця року у якому виникло право, і кредитор дізнається або мав дізнатися без існування грубої недбалості про обставини, що обґрунтовують право, та про боржника. (а.с.т 3 а.с. 123).

Таким чином у вказаній нормі встановлюється порядок обчислення загального строку позовної давності.

При цьому, районний суд правильно послався на висновки, викладені в Постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц Великої Палати Верховного Суду , відповідно до яких приписи статей 1281 і 1282 ЦК України регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника. Так, зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог встановлюється вказаними нормами. Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність».

Відтак, визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань.

Тобто ст. 199 ЦК ФРН та ст. 1282 ЦК України, регулюють різні правовідносини, що виключає можливість її застосування для вирішення спору в даній справі.

До того ж, відповідно до наведених норм Закону України «Про міжнародне приватне право», відсутні підстави для застосування законодавства ФРН, оскільки спірні правовідносини не мають тісного зв`язку з правом цієї держави та інших необхідних вищенаведених ознак.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірних, на думку апелянта, посилань районного суду на відсутність перекладу ст. 199 ЦК ФРН, перекладу листа суду першої інстанції м. Вольфратсхаузен, а також на відсутність апостилю на офіційних документах, не впливають на наведені висновки суду, оскільки вказані недоліки були усунуті в суді апеляційної інстанції, змісту правовим нормам та вказаному листу надана відповідна оцінка.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення районного суду, колегія дійшла висновку про відповідність його нормам матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим, відповідно до положень ст. 375 ЦПК України, рішення підлягає залишенню без змін.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, в разі відмови у задоволенні позову судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Брожко Наталії Ігорівни залишити без задоволення.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2022 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

Л.М.Царюк

Ж.М.Яворська