Справа № 206/1614/22
Провадження № 2/206/691/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2022 м.Дніпро Самарський районний суд міста Дніпропетовська у складі:

головуючого судді Нестеренко Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченка М.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м.Дніпро матеріали заяви цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Управління Служби безпеки України в Запорізькій області, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

До Самарського районного суду міста Дніпропетровська 14.06.2022 звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона працювала у державному підприємстві «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі ДП «НАЕК «Енергоатом», Компанія) на посаді начальника сектору правового забезпечення (далі СПЗ) відокремленого підрозділу «Атоменергомаш» (далі ВП АЕМ). Наказом ВП АЕМ ДП «НАЕК «Енергоатом» № 20-зв від 14.05.2022 «Про звільнення з роботи» ОСОБА_1 було звільнено з роботи 14.05.2022 «за втрату довір`я до неї з боку власника або уповноваженого ним органу, п.2 ст. 41 ЗКпП України». Вважає, що її звільнення здійснено з грубим порушенням діючого законодавства України та норм міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких для України дана Верховною Радою України, в зв`язку з наступним. Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно зі ст.ст. 8, 9 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 4 Конвенції МОП N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 3933-XII від 04.02.1994, набула чинності для України 16.05.1995) передбачено, що трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. Згідно зі статтею 7 вказаної Конвенції трудові відносини з працівником не припиняються з причин, пов`язаних з його поведінкою або роботою, доти, доки йому не нададуть можливість захищатись у зв`язку з висунутими проти нього звинуваченнями. Також відповідно до статті 11 Конвенції працівник, з яким намічено припинити трудові відносини, має право бути попередженим про це за розумний строк. Але позивач була звільнена з підстави, не передбаченої чинним законодавством України, не була попереджена про майбутнє звільнення, та їй не була надана можливість захищатись у зв`язку з висунутими проти неї звинуваченнями, що є грубим порушенням її трудових прав. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадках: 2) винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку роботодавця. Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговував грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом тощо), вчинив умисно чи необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Обіймаючи посаду начальника сектору правового забезпечення, позивач жодним чином не була задіяна у роботах з безпосереднього обслуговування грошових або товарних цінностей, такі роботи не входили до кола її посадових обов`язків (що підтверджується її посадовою інструкцією), та, відповідно, не вчиняла жодних дій, які б порушували правила проведення операцій з матеріальними цінностями, що взагалі виключає можливість її звільнення з підстави, визначеної п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Підстави припинення трудового договору визначені ст. 36 КЗпП України, яка передбачає, що розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця відбувається з підстав ст.ст. 40, 41 КЗпП. Вказаними статтями КЗпП не передбачено такої підстави звільнення як «втрата довір`я з боку власника або уповноваженого ним органу». Таким чином, звільнення позивача відбулося з підстави, не передбаченої чинним законодавством України. Згідно із ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від незаконного звільнення. За вищезазначених умов звільнення позивача є грубим порушенням передбаченого статтею 43 Конституції України, статтею 5-1 КЗпП України права на працю. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Отже, єдиним належним способом захисту порушеного права в цьому випадку є поновлення працівника на роботі. Виходячи з вищевикладеного, позивач вважає, що підлягає поновленню на роботі у державному підприємстві «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на посаді начальника сектору правового забезпечення відокремленого підрозділу «Атоменергомаш». Оскільки вона була звільнена 14.05.2022 (останній робочий день), вона підлягає поновленню на роботі з наступного дня, тобто з 15.05.2022. Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (зокрема, незаконне звільнення) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі. Відповідно, середній заробіток за час вимушеного прогулу обчислюється починаючи з наступного дня після дня звільнення особи і закінчується днем її поновлення на роботі (правовий висновок Верховного Суду у справі № 501/2316/15-ц від 26.08.2020 року). При стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України застосовується постанова Кабінету Міністрів України N 100 від 05.02.1995 із змінами (далі Порядок 100). Відповідно до пункту 5 Порядку 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до розрахунку, що наведений нижче, середньоденний заробіток позивача складає 2 103,93 грн., виходячи з якого повинен бути обчислений середній заробіток за час вимушеного прогулу на час ухвалення судового рішення у справі. Кількість робочих днів за час вимушеного прогулу необхідно обчислювати виходячи із встановленого їй режиму роботи за п`ятиденним робочим тижнем з урахуванням положень ч. 6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» щодо скасування святкових і неробочих днів та їх перенесення. Пунктом 8 Порядку 100 встановлено, що нарахування виплат провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Станом на орієнтовну дату подання даного позову (11.06.2022) середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 42 078,6 грн. та на думку позивача підлягає донарахуванню станом на час ухвалення рішення про поновлення на роботі. Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника, у тому числі, як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і обов`язкових зборів. Виходячи з вищевикладеного позивач вважає, що стягненню на її користь підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу, з утриманням з нього всіх податків та зборів під час здійснення виплати. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною другою статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грошима, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Дії відповідача щодо її завідомо незаконного звільнення заподіяли і заподіюють позивачу значних моральних страждань. На думку позивача, відповідач порушив закріплене у Конституції України право на працю, зокрема на можливість заробляти собі на життя, та право на захист від незаконного звільнення, у зв`язку з чим вона залишилась без жодних засобів існування, оскільки заробітну плату не отримує, та, знаходячись на окупованій території, не маю можливості працевлаштуватися або отримати допомогу по безробіттю. Після більше 18 років роботи в атомній енергетиці (з яких 12 років безпосередньо у ВП АЕМ ДП «НАЕК «Енергоатом»), позивач була звільнена з грубим порушенням вимог чинного законодавства України. Будучи фаховим юристом, позивач особливо чітко визнає очевидну незаконність вчиненого звільнення, що спричиняє їй особливо тяжкі моральні страждання, оскільки позивач була впевнена, що мешкає в правовій державі, в якій панує принцип верховенства права, як це проголошено в статтях 1 та 8 Конституції України. Спричинена позивачу моральна шкода також виражається у стресі, пов`язаному з неможливістю самореалізації у сфері суспільно корисної праці. Це, у свою чергу, позбавляє її стану внутрішньої рівноваги і сенсу соціального буття й в умовах окупації, які практично позбавляють позивача можливості належного захисту своїх трудових прав внаслідок відсутності на окупованій територій відповідних державних органів, на які покладені відповідні функції (державна інспекція з праці, поліція, служба зайнятості, органи місцевого самоврядування та ін.), в умовах майже непрацюючих засобів зв`язку (зокрема, мережі інтернет) призвело до почуття незахищеності перед свавіллям роботодавця. Незаконне звільнення викликало в позивача моральні страждання, хвилювання викликали різке погіршення її здоров`я, внаслідок чого вона змушена була звернутися за медичною допомогою та за направленням лікаря пройти платне обстеження (зокрема, комп`ютерну томографію хребта вартістю 800 грн.). Внаслідок нестерпного болю у спині вона протягом майже трьох тижнів не могла сидіти, майже не спала. Протягом двох тижнів позивач була змушена в хворобливому стані відвідувати лікарів, проходити обстеження та наявне в місті лікування у вигляді фізіотерапевтичних процедур, для чого постійно відстоювати довгі черги. Необхідність звернення за медичною допомогою та понесення в зв`язку з цим додаткових витрат за відсутності доходу, відсутність ліків, необхідних для її лікування та зняття больового синдрому, спричинили позивачу додаткові страждання та хвилювання. Страждає не тільки вона, але й її матір, яка турбується про стан мого здоров`я та вимушена давати пояснення їх друзям та знайомим. Згідно з правовим позиціями Верховного Суду компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення (постанова Верховного Суду України від 25.04.2012 № 6-23цс12, постанова Верховного Суду від 18.01.2018 у справі № 362/7161/15-ц). Під час визначення розміру відшкодування моральної шкоди вважає за необхідне також врахувати, що ДП «НАЕК «Енергоатом» є одним із найбільших підприємств України, яке виробляє більше 50 % всієї електричної енергії на Україні, та, відповідно, має значні матеріальні та фінансові ресурси. Вона не має інших джерел доходу окрім заробітної плати, яку вона отримувала за роботу у відповідача, не має іншої спеціальності, не може сподіватися на отримання матеріальної підтримки від будь-кого в Україні, не має інших родичів на території держави, ніж матір-пенсіонерка 1946 р.н., яка сама потребує допомоги. Можливості працевлаштуватися на інше місце роботи до деокупації міста Енергодара в неї також немає, оскільки на окупованій території фактично зруйновано правову систему України, що призвело до відсутності потреби в юридичних послугах, окрім роботи на підприємствах, що мають місцезнаходження на неокупованій території України (до яких відноситься, зокрема, ДП «НАЕК «Енергоатом»). Заподіяна позивачу моральна шкода не може бути адекватно відшкодована у грошовому виразі. На думку позивача, відповідач припустив навмисне грубе порушення її конституційного права на працю, внаслідок незаконних дій відповідача вона позбавлена роботи та заробітку, спричинена шкода її здоров`ю. Але, будучи прихильником корпоративних інтересів, не бажаючи значно збільшувати фінансовий тягар Компанії та враховуючи вимоги розумності та справедливості, позивач оцінює розмір відшкодування спричиненої їй моральної шкоди в розмірі 150 000 грн., що адекватно втраченому її доходу за 3 місяці, які згідно з чинним процесуальним законодавством мінімально необхідні для вирішення трудового спору. Оскільки наказ про звільнення позивача був підписаний генеральним директором ВП АЕМ, який діє на підставі довіреності, виданої президентом ДП «НАЕК «Енергоатом», та безпосередньо підпорядковується президенту Компанії, з метою мирного врегулювання спору 06.06.2022 позивач звернулась до президента ДП «НАЕК «Енергоатом» Котіна П.Б. із заявою, в який, на виконання вимог ст. 43 Конституції України, ст.ст. 5-1, 22 КЗпП України, виходячи з повноважень президента ДП «НАЕК «Енергоатом», визначених п. 64 Статуту ДП «НАЕК «Енергоатом», вимагала, у разі, якщо її звільнення здійснено не за рішенням президента Компанії, поновити позивача на роботі та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу. Згідно з п. 64 Статуту ДП «НАЕК «Енергоатом», затв. постановою КМУ № 302 від 24.02.2021, президент видає накази, обов`язкові для виконання всіма підрозділами та працівниками підприємства, тобто він має повноваження щодо скасування незаконного наказу керівника підлеглого відокремленого підрозділу про звільнення позивача. На день пред`явлення позову відповіді від президента ДП «НАЕК «Енергоатом» позивач не отримала, наказ про звільнення позивача не скасований. Враховуючи викладене позивач просила, поновити її на роботі у державному підприємстві «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на посаді начальника сектору правового забезпечення відокремленого підрозділу «Атоменергомаш» з 15.05.2022. Стягнути на її користь з державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.05.2022 до дня ухвалення судового рішення з розрахунку 2 103,93 грн. за кожен робочий день, з утриманням з нього всіх необхідних податків та зборів. Стягнути на її користь з державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» відшкодування моральної шкоди в сумі 150 000 грн.. Стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

Представником відповідача 13.07.2022 на адресу суду електронною поштою було направлено відзив на позовну заяву відповідно до якого останній зазначив, що позов не визнає в повному обсязі та просить відмовити в їх задоволенні у зв`язку з викладеними в нього обставин. Мотивуючи відзив, представник відповідача зазначив, що Наказом ВП «Атоменергомаш» від 14.05.2022 №20-вк «Про звільнення з роботи» позивача було звільнено з посади начальника сектору правового забезпечення за втрату довір`я до неї з боку власника або уповноваженого ним органу, п. 2 ст. 41 КЗпП України. Підставою для звільнення Позивача за п. 2 ст. 41 КЗпП України стало те, що відповідно до оприлюднених відеоматеріалів, розміщених у загальнодоступних джерелах, було встановлено, що Позивач брала активну публічну участь у комунікації з окупантами. Активна публічна участь Позивача у комунікації з окупантами виявилась в наступному. Відповідно до п. 4 Наказу Голови Запорізької обласної державної адміністрації від 04.05.2022 №31 на території Запорізької області 08 - 09 травня 2022 року запроваджено та здійснювався на території Запорізької області захід правового режиму воєнного стану, визначений у пункті 8 частини 1 статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»: заборона проведення мирних зборів, мітингів, походів і демонстрацій, інших масових заходів. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану забороняти проведення мирних зборів, мітингів, походів і демонстрацій, інших масових заходів. Таким чином, в м. Енергодарі 09.05.2022 проведення масових заходів було заборонено, чинна міська влада м. Енергодар будь-яких заходів не впроваджувала та не здійснювала. Масові заходи 09.05.2022 в м. Енергодар були організовані під контролем та керівництвом окупаційних військ РФ, країни, яка 24.02.2022 здійснила військову агресію відносно України. Відеоматеріали, які підтверджують факт того, що Позивач брала активну публічну участь у комунікації з окупантами, розміщені в загальному доступі на сайті YouTube.com за посиланням https://youtu.be/k8pqAe75cQM відео-канал під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відео під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », на яких Позивач фігурує тривалістю відео з 0 хв. 57 сек. по 1 хв. 01 сек. та з 2 хв. 28 сек. по 2 хв. 31 сек. На вказаних відеоматеріалах, 09.05.2022 Позивач приймала участь у заходах, організованих окупаційними військами РФ, попри заборону встановлену наказом Голови Запорізької ОДА. ДП «НАЕК «Енергоатом» є державним підприємством, основним видом діяльності якого є виробництво електричної енергії. На цей час ДП «НАЕК «Енергоатом» є виробником більш ніж 50% електроенергії в Україні. Також, ДП «НАЕК «Енергоатом» є оператором ядерних установок, на якого Віденською конвенцією про цивільну відповідальність за ядерну шкоду 1997 року покладено обов`язок, щодо відшкодування ядерної шкоди, в зв`язку з чим постановою КМУ від 04.03.2015 № 83 включено до Переліку підприємств, які мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. Відповідно до правовстановлюючих документів «Атоменергомаш» є відокремленим підрозділом державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом». Відповідно до п. 1.9 «Посадової інструкції начальника сектору правового забезпечення» ІП-К.43.15.002-19 (далі - Посадова інструкція) начальник СПЗ є посадовою особою ВП АЕМ ДП «НАЕК «Енергоатом», яка здійснює в межах своєї компетенції організаційно-розпорядчі функції (керівництво підлеглим персоналом) при виконанні покладених на неї завдань і обов`язків (додаток 5 до позовної заяви). Відповідно до п. 2.1.4 Посадової інструкції начальник СПЗ зобов`язаний здійснювати представництво в установленому законодавством порядку інтересів ВП АЕМ в судах загальної юрисдикції, адміністративних та господарських судах, інших державних та громадських органах під час розгляду правових питань та спорів. Тобто, Позивач будучи посадовою особою державного підприємства, яке має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, до обов`язків якої віднесено захист його прав та законних інтересів, нехтуючи заборонами встановленими керівництвом Держави в цілому та Запорізької області зокрема, свідомо та добровільно взяла участь у заходах, які організували на окупованих територіях військові РФ спільно з колаборантами з числа місцевих мешканців, в той час, коли Україна боронить своє право за свою свободу, незалежність та сталий розвиток, велика кількість її населення вимушене виїжджати з місць ведення бойових дій та окупованих територій до більш безпечних місць. За таких обставин, роботодавець не може бути впевненим в тому, що працівник, який активно бере участь у таких заходах, буде належним чином виконувати покладені на нього обов`язки посадової особи державного підприємства, а тому довіра до такого працівника з боку роботодавця втрачена, а отже такий працівник підлягає звільненню за п. 2 ст. 41 КЗпП України. Таким чином, Відповідач за наявності визначених законодавством підстав використав право, надане йому трудовим законодавством України, звільнити Позивача саме за п. 2 ст. 41 КЗпП України. Виходячи з вищевикладеного, на думку відповідача позовні вимоги в частині поновлення на роботі Позивача не підлягають задоволенню у зв`язку з їх необгрунтованістю. Щодо стягнення на користь Позивача грошових коштів за час вимушеного прогулу ВП АЕМ не погоджується з наведеним Позивачем розрахунком та зазначає наступне. Відповідно до п. 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок №100) середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Під час здійснення Позивачем розрахунку середньої заробітної плати невірно обраний період обчислення. Так, в позовній заяві Позивач під час обрахунку вимушеного прогулу виходив з виплат за лютий 2022 та березень 2022, що не відповідає дійсності, оскільки розрахунок слід проводити виходячи з березня 2022 та квітня 2022, бо Позивача було звільнено 14.05.2022. Відповідно до п. 8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно довідки про середню заробітну плату за період з березня 2022 по квітень 2022 середня заробітна плата Позивача з фактично відпрацьовані дні (19 днів в березні 2022, 11 днів в квітні 2022) складає 43 175,71 грн. Кількість фактично відпрацьованих Позивачем робочих днів за останні два місяці, які передують звільненню - 30, отже, середньоденна заробітна плата Позивача складає: 43 175,71 грн./30 днів = 2 008,17 грн. Отже, станом на орієнтовну дату подання позовної заяви (11.06.2022) середній заробіток Позивача за час вимушеного прогулу з 15.05.2022 по 11.06.2022 складає 2 008,17 грн. х 20 днів = 40 163.40 грн., а не 42 078,60 грн. як зазначено в позовній заяві. Стосовно вимог Позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 150 000 грн., яка, на думку Позивача, завдана Відповідачем та полягає у незаконному звільненні, створення штучних перешкод для реалізації його конституційного права на працю, різке погіршення здоров`я, то дані вимоги на думку відповідача також є необґрунтованими виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків в вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. За результатами аналізу доводів Позивача з приводу заподіяння моральної шкоди, не вбачаються підстави для стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено, що звільненням йому заподіяно моральну шкоду, а саме: якими доказами вона підтверджується, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заподіянням шкоди, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди. Таким чином, з огляду на вищезазначене, наказ ВП АЕМ від 14.05.2022 №20-вк «Про звільнення з роботи» виданий з чітким дотриманням чинного законодавства України, а позовні вимоги Позивача є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного, відповідач просив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Не погодившись в відзивом відповідача, позивач ОСОБА_1 25.07.2022 електронною поштою направила на адресу суду відповідь на відзив, в обґрунтування відповіді остання зазначила, що відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно із ст. 178 ЦПК України відзив на позовну заяву повинен містити, зокрема, заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права. У відзиві на позовну заяву відповідачем таких заперечень не наведено, що на думку позивача свідчить про абсолютну законність та обґрунтованість її позовних вимог. Наведена у відзиві на позовну заяву інформація щодо особистого життя позивача в неробочий час (зокрема, у вихідний день 09.05.2022) в жодному випадку на думку позивача не має відношення до предмету спору, відповідно, надані ним докази є неналежними та не повинні прийматися судом до уваги. Крім того, позивач зазначає, що згідно із ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте в подальшому Наказ ВП АЕМ ДП «НАЕК «Енергоатом» № 20-зв від 14.05.2022 «Про звільнення з роботи» ОСОБА_1 «за втрату довір`я до неї з боку власника або уповноваженого ним органу, п.2 ст. 41 ЗКпП України» скасували. Представником відповідача 24.08.2022 на адресу суду електронною поштою було направлено клопотання про закриття провадження у справі, оскільки наказ відповідача, яким позивача було звільнено з займаної посади, скасовано, а відтак на думку представника відповідача предмет спору у вказаній справі відсутній, а тому провадження по справі підлягає закриттю відповідно до п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

В судовому засіданні позивач позовну заяву підтримала та просила її задовольнити в повному обсязі. Заперечувала проти клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі, мотивуючи тим, що відповідачем не задоволені і судом не розглянуті її позовні вимоги.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав клопотання про закриття провадження у справі та провадження у справі закрити на підставі п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Представник третьої особи Управління служби безпеки України в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи не заявляв, заперечень не надавав.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14.05.2022 ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» ВП «Атоменергомаш» було звільнено з посади начальника сектору правового забезпечення ОСОБА_1 , що підтверджується наказом № 20-зв від 14.05.05.2022 (а.с.8).

Відповідно до довідки про внесення відомостей до Єдиного Державного демографічного реєстру № вбачається, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9).

Відповідно до розрахункового листа за лютий та березень місяць вбачається, що ОСОБА_1 отримувала заробітну плату (а.с.10).

Позивачем до матеріалів справи долучено копії сторінок її трудової книжки серії НОМЕР_1 , в якій наявний запис, щодо звільнення останньої з посади начальника сектору правового забезпечення за втрату довір`я до неї з боку власника або уповноваженого ним органу п.2 ст. 41 КЗпП України (а.с.22,а.с.11-25).

Відповідно до заяви ОСОБА_1 вбачається, що остання зверталася до Президента ДП «НАЕК « Енргоатом» Котіна П.Б. з письмовою заявою із вимогою поновити її на роботі, та виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу (а.с.26-27).

Також позивачем до матеріалів справи було долучено її посадову інструкцію, в якій відповідно до п. 1.9 «Посадової інструкції начальника сектору правового забезпечення» ІП-К.43.15.002-1, начальник СПЗ є посадовою особою ВП АЕМ ДП «НАЕК «Енергоатом», яка здійснює в межах своєї компетенції організаційно-розпорядчі функції (керівництво підлеглим персоналом) при виконанні покладених на неї завдань і обов`язків (додаток 5 до позовної заяви). Відповідно до п. 2.1.4 Посадової інструкції начальник СПЗ зобов`язаний здійснювати представництво в установленому законодавством порядку інтересів ВП АЕМ в судах загальної юрисдикції, адміністративних та господарських судах, інших державних та громадських органах під час розгляду правових питань та спорів (а.с. 29-42).

Судом було досліджено Статут державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (а.с.72-85) та положення про відокремлений підрозділ «Атоменеогомаш» державного підприємства «національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (а.с.86-88), відомості з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) (а.с.89)

З копії довідки, яка надана ОСОБА_1 вбачається, що вона дійсно працювала у ВП АЕМ та її середня заробітна плата за період з березня 2022 по квітень 2022 складала 43175 грн. 71 коп. (а.с. 129).

Також в судовому засіданні було досліджено фотокопії, які долучено представником відповідача до матеріалів справи (а.с.123 на звороті, 130-131).

Відповідно до листа Служби безпеки України від 23.07.2022 № 59/14/3584 вбачається, що слідчим відділом Управління здійснюється досудове розслідування за ознаками вчинення кримінального правопорушення, а саме колабораційної діяльності, у кримінальному провадження № 0000066 від 16.03.2022, що також підтверджується витягом з ЄРДР (а.с.150, 229).

Судом було досліджено розрахункові листи по оплаті заробітної плати ОСОБА_1 , з яких вбачається, що розмір регулярної грошової винагороди за виконувану роботу варіює від 2101 грн. до 2112 грн. (а.с.137-139).

Відповідно до наказу ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» ВП «Атоменергомаш» № 48-3в від 22.08.2022 вбачається, що керуючись ст.7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», п.1. зазначено «Скасувати та вважати таким, що втратив чинність з 14.05.2022, наказ від 14.05.2022 № 20-зв «Про звільнення з роботи» позивача ОСОБА_1 (а.с.232).

Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача моральної шкоди, судом було досліджено копії документів, з яких вбачається, що ОСОБА_1 було видано направлення на томографію від 16.05.2022 для проходження КТ грудного відділу хребтів (а.с.28). З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зверталася за консультацією лікаря-невролога та фізіотерапевта (а.с.43-45).

Судом встановлено, що позивач була звільнена з підстави, не передбаченої чинним законодавством України, не була попереджена про майбутнє звільнення. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадках: 2) винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку роботодавця. Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговував грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом тощо), вчинив умисно чи необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Обіймаючи посаду начальника сектору правового забезпечення, позивач жодним чином не була задіяна у роботах з безпосереднього обслуговування грошових або товарних цінностей, такі роботи не входили до кола її посадових обов`язків (що підтверджується її посадовою інструкцією), та, відповідно, не вчиняла жодних дій, які б порушували правила проведення операцій з матеріальними цінностями, що взагалі виключає можливість її звільнення з підстави, визначеної п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Підстави припинення трудового договору визначені ст. 36 КЗпП України, яка передбачає, що розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця відбувається з підстав ст.ст. 40, 41 КЗпП. Вказаними статтями КЗпП не передбачено такої підстави звільнення як «втрата довір`я з боку власника або уповноваженого ним органу». Таким чином, звільнення позивача відбулося з підстави, не передбаченої чинним законодавством України. Згідно із ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від незаконного звільнення. За вищезазначених умов звільнення позивача є порушенням передбаченого статтею 43 Конституції України, статтею 5-1 КЗпП України права на працю. Відповідно позовні вимоги позивача про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в цій частині понесені судові витрати, підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Враховуючи, що відповідачем відповідно до наказу ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» ВП «Атоменергомаш» № 48-3в від 22.08.2022, керуючись ст.7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», п.1. зазначено «Скасувати та вважати таким, що втратив чинність з 14.05.2022, наказ від 14.05.2022 № 20-зв «Про звільнення з роботи» позивача ОСОБА_1 , позовні вимоги про поновлення її на роботі, задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (зокрема, незаконне звільнення) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі. Враховуючи, що з моменту винесення наказу № 20-зв від 14.05.05.2022 «Про звільнення з роботи» та враховуючи до наказу ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» ВП «Атоменергомаш» № 48-3в від 22.08.2022 про визнання попереднього наказу таким, що втратив чинність, на момент розгляду зазначеної позовної заяви, позивачу заробітна плата за період з 14.05.2022, не виплачена, що було підтверджено сторонами в судовому засіданні, відповідно, середній заробіток за час вимушеного прогулу обчислюється починаючи з наступного дня після дня звільнення особи і закінчується днем її поновлення на роботі (правовий висновок Верховного Суду у справі № 501/2316/15-ц від 26.08.2020 року). При стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України застосовується постанова Кабінету Міністрів України N 100 від 05.02.1995 із змінами (далі Порядок 100). Відповідно до пункту 5 Порядку 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Кількість робочих днів за час вимушеного прогулу необхідно обчислювати виходячи із встановленого їй режиму роботи за п`ятиденним робочим тижнем з урахуванням положень ч. 6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» щодо скасування святкових і неробочих днів та їх перенесення. Пунктом 8 Порядку 100 встановлено, що нарахування виплат провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Окрім того, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 150 000 грн. Щодо вказаної вимоги позивача суд вважає за необхідне у цій частині позовних вимог позивача відмовити, так як відповідно до вимог ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків в вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Судом враховано, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. За результатами аналізу доводів Позивача з приводу заподіяння моральної шкоди, не вбачаються підстави для стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено, що звільненням йому заподіяно моральну шкоду, а саме: якими доказами вона підтверджується, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заподіянням шкоди, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди. А надана позивачем медична документація посвідчує лише стан її здоров`я. Жодних даних про наявність причинного зв`язку між наявним станом здоров`я та негативними емоціями внаслідок незаконного звільнення у цій медичній документації не наведено. Отже, зважаючи на те, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння їй сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовний вимог в частині стягнення на її шкоду з відповідача моральної шкоди. Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі № 520/1607/2020 від 08 лютого 2022 року. Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач не скористалася своїм правом на не провела експертизу, яка б підтверджувала, що саме внаслідок звільнення позивач зазнала сильних моральних страждань.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: 1) позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Статтею 5-1 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, проживаючим в України право на труд, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадках: винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку роботодавця.

Частиною сьомою статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України зазначено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Щодо посилань позивача, на ту обставину, що відзив подано не від тієї установи, тобто від установи, яка не зазначена в позовній заяві суд відноситься критично та не приймає до уваги оскільки за позовом ОСОБА_1 відповілачем по справі зазначено ДП «НАЕК «Енергоатом», яке згідно з даними ЄДРПОУ знаходиться в місті Києві. У наданих до суду заявах, клопотаннях та відзиву, зазначено у якості відповідача ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Атоменергомаш» із місцезнаходженням в м.Енергодарі, яка відповідно до Положення про відокремлений підрозділ «Атоменергомаш» державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», п.2 п.п.2.4 має право представництва інтересів Компанії в органах державної влади, судах, тощо. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Стаття 22 КЗпП України встановлює, що власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, має право вільного вибору серед кандидатів на зайняття робочого місця (посади). Виходячи з вищенаведених положень чинного законодавства стороною трудового договору зі ОСОБА_1 з боку роботодавця є підприємство, тобто ДП «НАЕК «Енергоатом». Відповідно до підпункту 17 пункту 64 Статуту ДП «НАЕК «Енергоатом» (наявний в матеріалах справи) прийняття на роботу працівників підприємства та їх звільнення відноситься до повноважень президента підприємства, що не позбавляє права участі при розгляді зазначеної цивільної справи саме представника ДП «НАЕК «Енергоатом» (01032, м.Київ, вул.Назарівська,3).

Щодо наданих відповідачем доказів, а саме: лист СБУ щодо здійснення досудового розслідування за №0000066 від 16.03.2022, витяг органу досудового розслідування, слідчого відділу УСБУ в Запорізькій області, слід зазначити, що вказані докази не містять інформацію щодо предмета доказування у трудовому спорі.

Суд погоджується із доводами позивача щодо того, що відеоматеріали за посиланням які зазначив представник відповідача, де позивач ніби-то комунікує з окупантами, не є належним доказом вказаної обставини, до фотокопій, які надані представником відповідача на яких є фото позивача, суд також відноситься критично та не приймає до уваги, оскільки відповідач не скористався своїм правом для проведення відповідної експертизи, для встановлення тієї обставини, що на фото зображено саме позивача, а відтак надані відповідачем докази не є належними та достовірними доказами в розумінні ст. ст. 77,79 ЦПК України.

Щодо клопотання сторони відповідача про закриття провадження у справі із посиланням на ту обставину, що оскільки відповідно до наказу ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» ВП «Атоменергомаш» № 48-36 від 22.08.2022, наказ № 20-зв від 14.05.2022 про звільнення ОСОБА_1 скасовано, а відтак справа підлягає закриттю на підставі п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України, так як відсутній предмет спору, задоволенню не підлягає. Оскільки відповідачем лише скасовано наказ про звільнення з роботи позивача ОСОБА_1 , відповідачем не врегульовані інші вимоги позивача щодо стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, тому підстави для закриття провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України, відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 5-1, 21, 36, 41, 221, 235, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 15,16,23 ЦК України, ст.ст. 2,3,4,5,12,13,28, 258,259,263-265,268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (, місце реєстрації: вул. Назарівська, 3, м.Київ, 01032), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Управління Служби безпеки України в Запорізькій області,про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (, місце реєстрації: вул. Назарівська, 3, м.Київ, 01032) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.05.2022 по 06.10.2022 з розрахунку розміру середньоденного заробітку за кожен робочий день, з утриманням всіх необхідних податків та зборів.

Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (, місце реєстрації: вул. Назарівська, 3, м.Київ, 01032) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) понесені судові витрати у сумі 1920 (одна тисяча дев`ятсот двадцять) грн. 79 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду підлягає негайному виконанню в частині стягнення розміру заробітної плати за один місць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя Т.В. Нестеренко