Ухвала

25 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 725/910/20

провадження № 61-10307ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 20 вересня

2022 року за заявою ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення,

ВСТАНОВИВ:

25 липня 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод

у користуванні житлом та вселення, та просила суд: скасувати постанову Чернівецького апеляційного суду від 21 січня 2021 року за нововиявленими обставинами; відмовити у задоволенні позову

ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 та вселення його

у вказаний будинок; позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, задовольнити.

15 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод

у користуванні житлом та вселення, та просила суд: скасувати постанову Чернівецького апеляційного суду від 21 січня 2021 року за нововиявленими обставинами; відмовити у задоволенні позову

ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 та вселення його

у вказаний будинок; позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, задовольнити.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 20 вересня 2022 року

у задоволенні заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про перегляд постанови Чернівецького апеляційного суду від 21 січня 2021 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення, відмовлено.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 21 січня 2021 року залишено в силі.

18 жовтня 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернулися до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 20 вересня 2022 року (надійшла до суду 21 жовтня 2022 року), вякій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просили скасувати оскаржуване судове рішення та задовольнити заяву про перегляд справи за нововиявленими обставинами.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 423 ЦПК України не

є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом. При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

За змістом наведених норм права необхідними умовами визнання обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, нововиявленими є те, що зазначені обставини є істотними та існували

на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові

на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки учасників справи. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Перший критерій для віднесення обставин до категорій нововиявлених для суду становить істотність цих обставин для вирішення справи.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби така обставина була відома особам, які беруть участь

у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Другим критерієм для віднесення обставин до категорії нововиявлених для суду є доведеність того, що такі обставини не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими учасникам справи, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення,

є нововиявленими обставинами. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення.

Пункт 1 частини першої стаття 424 ЦПК України зазначає, що строк подання заяв про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами, з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, визначається для учасників справи протягом тридцяти днів з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про існування обставин, що стали підставою для перегляду судового рішення.

Відповідно до частини 5 статті 423 ЦПК України при перегляді судового рішення за нововиявленими обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку

з нововиявленими обставинами», які є чинними, нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Суд апеляційної інстанції надав правильну оцінку доводам заявників,

а саме:

1) про те, що спірний будинок не є єдиним житлом ОСОБА_3 ,

а у нього у власності, на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 грудня 2019 року про затвердження мирової угоди між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є: майнове право користування торговельним місцем у двох рівнях у будівлі літ. П № 16-37, № 16-77 загальною площею 27,60 кв. м. (торгове місце № 37); майнове право користування торговельним місцем у двох рівнях у будівлі літ. П

№ 16-38, № 16-78 загальною площею 27,80 кв. м. (торгове місце № 38); які знаходяться у другому секторі п`ятого ряду в навчально-виставковому торговельному комплексі « Добробут » у

м. Чернівці, вул. Калинівська, 13-Б , та дані приміщення є дворівневі та площа кожного фактично відповідає площі однокімнатної квартири.

2) про те, що ОСОБА_3 прийняв у спадщину після смерті батька житловий будинок у АДРЕСА_2 а отже спірне майно не є його єдиним житлом.

3) про те, що ОСОБА_1 не була учасником цивільної справи

№ 725/910/20, однак на даний час вона є боржником у виконавчому провадженні по вказаній справі. Оскільки вона не брала участі

у розгляді справи, вважає що її права та інтереси порушені, оскільки вона була позбавлена можливості заперечувати проти позовних вимог ОСОБА_3 щодо відсутності у нього іншого житла, у той час як він мав можливість та законне право на проживання відразу в декількох приміщеннях, у тому числі і в успадкованому житловому будинку після смерті свого батька, який помер ще у 2014 році.

У постанові від 20 вересня 2022 року суд апеляційної інстанції роз`яснив заявникам, що категорія житла є загально-родовою та не має юридичного значення самостійного об`єкта права, оскільки повноваження щодо такого об`єкта реалізуються через визнані правом різновиди житла у вигляді житлового будинку, квартири, іншого приміщення, призначених та придатних для постійного проживання

в них згідно з положеннями норм цивільного законодавства України. Так, житло у вузькому розумінні - це призначений для постійного проживання і визнаний цивільним правом різновид нерухомого майна, яким визнається житловий будинок та квартира, тобто житлові приміщення, спеціально призначені для постійного проживання людей. Такий підхід у розумінні поняття «житло» знайшло закріплення в статті 379 ЦК України. У широкому значенні під житлом зазвичай розуміють індивідуально визначену річ особливого роду у вигляді споруди або приміщення, спеціально призначені для проживання людей: житлові будинки, квартири, кімнати разом з відповідною допоміжною площею (кухня, коридор, ванна кімната, прихожа тощо), а також різного роду інші об`єкти житлового будинку (ліфт і ліфтове господарство, інше інженерне обладнання). Тому, враховуючи аналіз чинного законодавства і практику його застосування, «житло» слід розглядати як об`єкт житлових правовідносин і як родове поняття, яке узагальнює в собі окремі об`єкти нерухомості, які відносяться до житлових приміщень.

Суд апеляційної інстанції правильно вказав про те, що використовувати для проживання торгівельні приміщення неможливо, оскільки торгівельні місця не можуть вважатися житлом в розумінні статті 379 ЦК України, оскільки житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання

в них, а отже такі приміщення як торгівельні місця, які знаходяться

у другому секторі п`ятого ряду в навчально-виставковому торговельному комплексі « Добробут » у м. Чернівці, вул. Калинівська, 13-Б не призначені, не непридатні та не пристосовані для постійного проживання.

Чернівецький апеляційний суд у своїй постанові вірно зазначив, що заявниками жодним чином не підтверджено і не доведено належними та допустимими доказами отримання ОСОБА_3 після смерті батька, що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у власність будь-якого житла, а саме відсутні докази

того, що ОСОБА_3 звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, не підтверджено, що ОСОБА_3 отримано свідоцтво про прийняття спадщини будь-якого майна після смерті батька.

Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції стосовно того, що заявники в поданих заявах викладають нове обґрунтування позовних вимог і заперечень проти зустрічного позову, але жодним чином не наводять нововиявлених обставин, які мають істотне значення для справи і не були їм відомі під час розгляду справи.

Суди не уповноважені здійснювати повторну оцінку фактичних даних,

на які посилається заявник як на підставу для перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами, які вже були предметом розгляду судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, перевірені та оцінені ними.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нелюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише

з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків суду апеляційної інстанції, не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити

у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо

її застосування чи тлумачення.

Оскільки правильне застосування судом апеляційної інстанції норм статей 423, 429 ЦПК України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики,

а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судового рішення, то колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 20 вересня 2022 року є необґрунтованою та

у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 20 вересня 2022 року за заявою ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Г. В. Коломієць

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник