Провадження № 2/522/3501/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючої судді Шенцевої О.П.

при секретарі Лукашкіні О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 30.03.2021, в якому просила суд стягнути з відповідачки грошові кошти за борговою розпискою від 30.03.2021 року в розмірі 44 781 гривень.

Позивач мотивує вимоги тим що 30.03.2021 року надала відповідачу грошові кошти в розмірі 44 781 гривень. Передача грошових коштів була оформлена відповідною розпискою про отримання грошових коштів, згідно якої грошові кошти мають бути повернуті позивачу до 28.05.2021 року. Так, станом на момент подання позову взяті на себе зобов`язання відповідачка не виконала, кошти не повернула, у зв`язку з чим позивач був змушений звернутись до суду з відповідним позовом.

Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 23.03.2022 року позов ОСОБА_1 передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси.

Ухвалою суду від 13 квітня 2022 року прийнято до свого провадження цивільну справу та призначено до розгляду.

Позивач ОСОБА_1 подав заяву про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, про час слухання справи повідомлена належним чином та своєчасно. Про причини своєї не явки суду не повідомила. В матеріалах справи наявна заява відповідачки від 27.06.2022 року, яка просила суд відкласти розгляд справи призначений на 21.06.2022 року, у зв`язку із знаходженням за кордоном, з адвокатом договір розірвала, що свідчить про те, що відповідачка про існування справи повідомлена, однак не вжила заходів, що прибути в судове засідання сама або здійснювати свій захист через представника. Інших клопотань та відзиву на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 30.03.2021 року ОСОБА_1 надав відповідачці ОСОБА_2 грошову позику на суму 44 781 гривень, що підтверджується розпискою наданою позивачем, згідно якої відповідачка 30.03.2021 року отримала займані кошти.

Видана ОСОБА_1 розписка підтверджує укладання між останнім та ОСОБА_2 договору позики, за яким відповідачкою отримано грошову суму у розмірі 44 781 грн. із зобов`язанням повернути зазначену суму грошових коштів терміном до 28.05.2021 року. Факт передачі грошових коштів позивач підтвердив наданою розпискою від 30.03.2021 року, засвідчена копія якої міститься в матеріалах справи. Судом встановлено, що відповідно до наданої розписки строк повернення грошових коштів закінчився 28.05.2021 року.

Відповідачка свої зобов`язання за договором позики не виконала та кошти не повернула.

Таким чином, між сторонами виникло зобов`язання із договору позики, за яким боржник зобов`язався повернути позикодавцеві (позивачу) таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана.

Спірні правовідносини регулюються ст.1046 ЦК України, відповідно якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Укладений договір позики грошових коштів між позивачем та відповідачкою є письмовим правочином, який відповідає формі, передбаченій ст.ст.207, 1047 ЦК України, оскільки боржником ОСОБА_2 , 30.03.2021 року було надано розписку, підписану нею власноручно із встановленням строку повернення позики до 28.05.2021 року.

Отже, договір позики є реальним правочином і вважається укладеним з моменту передання грошей, що виступають предметом зазначеного договору. Надана суду розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики.

Відповідно до ч. 1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму.

В порядку ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що буле передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статті 1051 Цивільного кодексу України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відтак, письмова розписка є належним доказом, що свідчить про отримання відповідачем грошових коштів. Суд також приймає вказану розписку в якості належного та допустимого доказу виникнення боргового зобов`язання, оскільки відповідач даний факт жодним чином не спростував, а навпаки - визнав позов в повному обсязі.

Суд дійшов висновку, що між сторонами виникло зобов`язання із договору позики, за яким боржник (відповідач) зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана від позивача. Зазначений договір оформлений письмовою розпискою, складеною відповідачем, яку було передано позивачу, та яка є борговим документом.

За правилом ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Таким чином наявність боргового документа у кредитора без відповідної помітки про виконання зобов`язання свідчить про невиконання останнього.

Отже, це грошове зобов`язання виконано відповідачем не було, чим порушено вимоги ст. 1049 ЦК України, за якою позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строки й у порядку, установлений договором. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України.

Згідно з ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно із ст. ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

За правилом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини 1стаття 1046 ЦК України).

Дана особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Як встановлено судом, позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, а саме передав відповідачу гроші кошти вказані в договорі позики, а відповідач зобов`язався повернути гроші в строк, однак свої зобов`язання не виконав, гроші не повернув.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобов`язань відповідача, позивачем була надана боргова розписка.

Суд, встановивши характер правовідносин між сторонами, вважає встановленим той факт, що позичальник не виконавши належним чином взяті на себе за договором позики від 30.03.2021 року зобов`язання, на вимогу позикодавця повинна сплатити останньому за договором позики борг у розмірі 44 781 гривень.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів обґрунтованими.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до змісту ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Судом встановлено, що внаслідок невиконання відповідачем умов письмової розписки від 30.03.2021 року, позивач поніс додаткові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 гривень за подачу позовної заяви до суду.

Керуючись ст.ст. 509, 526, 549, 551, 610, 612, 625, 1046-1050 Цивільного кодексу України, ст. ст. 76, 77, 141, 200, 259, 263- 265, 268, 353 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) борг за договором позики від 30.03.2021 року у сумі 44 781 гривень (сорок чотири тисячі сімсот вісімдесят одну) та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908 гривень (дев`ятсот вісім).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 27.10.2022 року.

Суддя

26.10.2022