Справа № 288/1410/21
Провадження № 2/288/53/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року. смт.Попільня

Попільнянський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді - Рудник М. І.,

за участю секретаря судових засідань - Колодяжної Н.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача Попільнянської селищної ради - Шелест Я.Ю.,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Попільня цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Попільнянської селищної ради Житомирського (Попільнянського) району, Житомирської області, ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 про визнання права, в порядку спадкування за законом, на завершення розпочатої спадкодавцем приватизації земельної ділянки та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернулась до суду з позовом до Попільнянської селищної ради Житомирського (Попільнянського) району, Житомирської області (далі Відповідач 1), ОСОБА_3 (далі Відповідач 2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 (далі Третя особа) про визнання права, в порядку спадкування за законом, на завершення розпочатої спадкодавцем приватизації земельної ділянки та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку в якому з врахуванням зміни позовних вимог /т.1 а.с.101-105/ вказує, що під час розгляду цивільної справи № 288/870/20 їй стало відомо про те, що її сестра Відповідач 2 у даній справі, є власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на земельну ділянку Відповідача 2 підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку, який був виданий на підставі рішення Кривенської сільської ради Попільнянського району, Житомирської області від 03 квітня 2012 року.

Позивач вважає передачу у власність Відповідачу 2 вищевказаної земельної ділянки протиправною з тих підстав, що раніше дана земельна ділянка площею 0.55 га, яка розташована по АДРЕСА_1 була передана у власність її матері ОСОБА_6 рішенням Кривенської сільської ради Попільнянського району, Житомирської області від 22 червня 2006 року.

Рішенням Кривенської сільської ради Попільнянського району, Житомирської області від 15 жовтня 2009 року земельну ділянку ОСОБА_6 , загальною площею 0.55 га за адресою АДРЕСА_1 , розмежовано відповідно до цільового використання, в тому числі: - для обслуговування житлового будинку та господарських будівель 0.25 га; - для ведення особистого селянського господарства 0.30 га.

18 листопада 2009 року ОСОБА_6 за договором дарування відчужує житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , а земельна ділянка, біля будинку, за договором дарування не відчужувалася.

Таким чином, до Відповідача 2 при отриманні в дар житлового будинку, перейшло право власності не на всю земельну ділянку, а тільки на ту частину, яка знаходиться під будинком та необхідна для його обслуговування.

Рішенням Кривенської сільської ради Попільнянського району Житомирської області від 24 жовтня 2011 року надано дозвіл Відповідачу 2 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, орієнтовною площею 0.55 га, в тому числі: - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 0.25 га; - для ведення особистого селянського господарства 0.30 га, що розташована по АДРЕСА_1 .

В подальшому, рішенням Кривенської сільської ради від 03 квітня 2012 року було затверджено технічну документацію із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку орієнтовною площею 0.6827 га, в тому числі: - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 0.25 га; - для ведення особистого селянського господарства 0.4327 га, що розташована по АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що так як земельна ділянка Відповідачу 2 передавалась у власність на підставі технічної документації, необхідно вважати, що вказана земельна ділянка перебувала у користуванні останньої, однак це не відповідало дійсності, так як у її користуванні перебувала земельна ділянка, що була розташована під будинком, господарськими будівлями, а також та, що була необхідна для його обслуговування.

Згода про вилучення земельної ділянки з користування чи власності матері ОСОБА_6 , перед передачею її у власність Відповідачу 2 відсутня, таким чином, сільська рада не мала права передавати у приватну власність земельну ділянку площею 0.25 га та 0.30 га, що розташовані по АДРЕСА_1 , так як вона перебувала в користуванні не Відповідача 2, а матері ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, після її смерті відкрилась спадщина на все майно, що належало їй на час відкриття спадщини, зокрема і на земельну ділянку площею 0.30 га та частину земельної ділянки площею 0.25 га, які були передані їй у власність на підставі рішення Кривенської сільської ради від 22 червня 2006 року.

Позивач вказує, що спадкоємцями за законом, що прийняли спадщину після смерті матері є вона, Відповідач 2 та Третя особа, а тому до неї перейшло право в розмірі 1/4 частки на завершення розпочатої спадкодавцем приватизації на вищевказані земельні ділянки, проте наявні, протиправно видані Відповідачу 2 державні акти на право власності на земельні ділянки є перешкодою для Позивача в реалізації її прав.

На підставі вищевикладеного, Позивач просить визнати за нею право, в розмірі 1/4 частки, в порядку спадкування за законом, після смерті матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на завершення розпочатої спадкодавцем ОСОБА_6 приватизації земельної ділянки площею 0.55 га, яка розташована в АДРЕСА_1 та визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 185696, виданий 28 вересня 2012 року ОСОБА_3 , зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 03724 на земельну ділянку площею 0.2500 га, кадастровий номер :03:005:0142, яка розташована в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали, просили його задоволити.

Представник Відповідача 1 - Попільнянської селищної ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення.

Відповідач 2 - ОСОБА_3 та її представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення.

15 вересня 2022 року від Відповідача 2 надійшло клопотання в якому вона вказала, що з наведеними позивачем у позовній заяві обставинами вона не погоджується, так як на спірній земельній ділянці розташовані належне їй нерухоме майно, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити. /т.1 а.с.89-90/

Також, 26 жовтня 2022 року представник Відповідача 2 надав до суду клопотання про відмову в задоволенні позову в якому просив відмовити в задоволенні позову в зв`язку з безпідставністю позовних вимог. /т.2 а.с.17-20/

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена.

Суд, вислухавши Позивача, її представника, представника Відповідача 1, Відповідача 2 та її представника, оглянувши цивільну справу № 288/1300/17 та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Рішенням Кривенської сільської ради Попільнянського району третьої сесії V скликання від 22 червня 2006 року, вирішено передати у приватну власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0.55 га по АДРЕСА_1 . /т.1 а.с.7/

Рішенням Кривенської сільської ради Попільнянського району тридцятої сесії V скликання від 15 жовтня 2009 року, внесено зміни до рішення Кривенської сільської ради від 22 червня 2006 року, вирішено земельну ділянку ОСОБА_6 , загальною площею 0.55 га розмежувати відповідно до цільового використання, в тому числі: - для обслуговування житлового будинку та господарських будівель 0.25 га за адресою АДРЕСА_1 ; - для ведення особистого селянського господарства 0.30 га за адресою АДРЕСА_1 . /т.1 а.с.8/

Відповідно до Договору дарування від 18 листопада 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Попільнянської державної нотаріальної контори Фещук В.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-551, ОСОБА_7 безоплатно передала у власність ОСОБА_8 належний їй на праві особистої приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 107.1 кв.м., який розташований в АДРЕСА_1 . Житловий будинок, що є предметом даного договору із цегли, житловою площею 58.9 кв.м., загальною площею 107.1 кв.м., позначений на плані літерою «А-1». До будинку належать господарські будівлі та споруди: літня кухня цегляна, загальною площею 35.7 кв.м., позначена на плані під літерою «Б-1», сарай цегляний, загальною площею 55.4 кв.м., позначений на плані під літерою «В-1». В пункті 14 договору дарування зазначено, що земельна ділянка на якій розташований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, передана Дарувальнику у приватну власність, про що свідчить довідка Кривенської сільської ради, Попільнянського району, Житомирської області від 16 листопада 2009 року за № 418. На дану ділянку Дарувальником проводиться виготовлення Державного акта на право власності, між сторонами буде укладено договір Дарування земельної ділянки. /т.1 а.с.9/

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, комунальним підприємством «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради від 30 грудня 2009 року, на підставі договору дарування від 18 листопада 2009 року, посвідченого Попільнянською державною нотаріальною конторою, зареєстровано право приватної власності ОСОБА_3 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . /т.1 а.с.10/

Рішенням Кривенської сільської ради Попільнянського району восьмої сесії VІ скликання від 24 жовтня 2011 року, надано дозвіл ОСОБА_3 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку орієнтовною площею 0.55 га, в тому числі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 0.25 га, для ведення особистого селянського господарства 0.30 га, що розташована по АДРЕСА_1 . /т.1 а.с.11/

Рішенням Кривенської сільської ради Попільнянського району тринадцятої сесії VІ скликання від 03 квітня 2012 року, затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку загальною площею 0.6827 га, в тому числі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0.2500 га, для ведення особистого селянського господарства площею 0.4327 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Передано ОСОБА_3 у власність земельну ділянку загальною площею 0.6827 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства. /т.1 а.с.12, 215, 218/

Як вбачається з Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 185696, виданого 28 вересня 2012 року, ОСОБА_3 на підставі рішення від 03 квітня 2012 року, 13 сесії 6 скликання Кривенської сільської ради, є власником земельної ділянки площею 0.2500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. /т.1 а.с.13, 87/

Як вбачається з Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 185695, виданого 28 вересня 2012 року, ОСОБА_3 на підставі рішення від 03 квітня 2012 року, 13 сесії 6 скликання Кривенської сільської ради, є власником земельної ділянки площею 0.4327 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства. /т.1 а.с.86/

В порядку розгляду вказаної справи судом було витребувано Спадкову справу № 265/2014 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , яка містить: - заяву ОСОБА_3 від 05 листопада 2014 року про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_6 в якій зазначено, що спадкоємцями крім неї є діти померлої: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 ; - свідоцтво про смерть ОСОБА_6 ; - довідку сільської ради; - посвідку про народження; - свідоцтво про народження; - свідоцтво про укладення шлюбу; - інформаційні довідки зі спадкового реєстру; - витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі; - заяву ОСОБА_9 про відмову від належної йому частки на спадкування після смерті матері ОСОБА_6 на користь її дочки ОСОБА_3 ; - повідомлення державної нотаріальної контори від 27 лютого 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про відкриття спадкової справи № 265/2014; - заяву ОСОБА_3 від 16 березня 2015 року про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_6 , в якій зазначено спадкове майно: земельні ділянки розміром 5.3919 га та 4.7562 га, які знаходяться на території Кривенської сільської ради; - державний акт про право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 4.7562 га; - свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 березня 2015 року про те, що ОСОБА_3 є спадкоємцем на 1/4 частку спадщини після смерті ОСОБА_6 , від якої на її користь відмовився ОСОБА_9 , яка складається з земельної ділянки площею 4.7562 га; - витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі; - державний акт про право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 5.3919 га; - свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 березня 2015 року про те, що ОСОБА_3 є спадкоємцем на 1/4 частку спадщини після смерті ОСОБА_6 , від якої на її користь відмовився ОСОБА_9 , яка складається з земельної ділянки площею 5.3919 га; - витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі; - заяву ОСОБА_1 від 06 червня 2018 року про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_6 ; - рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 18 квітня 2018 року в цивільній справі № 288/1300/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за законом; - заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 09 серпня 2019 року про те, що вони дають згоду ОСОБА_5 прийняти спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , матері ОСОБА_6 ; - заяву ОСОБА_3 про скасування свідоцтв про право на спадщину, виданих на неї, в зв`язку з розширенням кола спадкоємців; - заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 від 16 серпня 2019 року про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом на майно матері, яке складається з земельних ділянок площею: 5.3919 га та 4.7562 га; - свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 серпня 2019 року про те, що після смерті ОСОБА_6 спадкоємцями є ОСОБА_3 (на 1/2 частку), ОСОБА_5 (на 1/4 частку), ОСОБА_1 (на 1/4 частку), спадщина на яку видано свідоцтво складається з земельної ділянки площею 4.7562 га; - свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 серпня 2019 року про те, що після смерті ОСОБА_6 спадкоємцями є ОСОБА_3 (на 1/2 частку), ОСОБА_5 (на 1/4 частку), ОСОБА_1 (на 1/4 частку), спадщина на яку видано свідоцтво складається з земельної ділянки площею 5.3919 га; - витяги про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 16 серпня 2019 року. /т.1 а.с.22-69/

09 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Попільнянського районного суду Житомирської області з позовною заявою до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за законом. /т.1 а.с.181-190/

Постановою Верховного Суду від 14 вересня 2022 року залишено без змін постанову Житомирського апеляційного суду від 15 листопада 2021 року, якою скасовано рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 09 серпня 2021 року і ухвалено нове рішення про задоволення позову, зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 0.25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :03:005:0142, за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу тимчасової споруди (гаража). /т.2 а.с.3-6/

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просить визнати за нею право, в розмірі 1/4 частки, в порядку спадкування за законом, після смерті матері на завершення розпочатої спадкодавцем приватизації земельної ділянки площею 0.55 га та визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку на земельну ділянку площею 0.2500 га з тих підстав, що дана земельна ділянка площею 0.55 га була передана у власність її матері, а тому сільська рада не мала права передавати її у приватну власність Відповідача 2 та до Позивача як спадкоємця матері, перейшло право в розмірі 1/4 частки на завершення розпочатої спадкодавцем приватизації на вищевказані земельні ділянки.

Частиною четвертою статті 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом.

Відповідно до статті 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (стаття 41).

Згідно зі статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

В статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частинами першою, другою статті 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

За положеннями частини першої-другої статті 153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову у їх задоволенні.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права.

Відповідно до частини першої статті 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Позивач вказує, що підставою для визнання недійсним державного акту є те, що сільська рада надала у власність Відповідачу 2 земельну ділянку площею 0.55 га, яка належала її матері, спадкоємцем на майно якої в розмірі 1/4 частки вона являється.

Судом встановлено, що матері Позивача ОСОБА_6 22 червня 2006 року було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0.55 га по АДРЕСА_1 /т.1 а.с.7/, яку в подальшому було розмежовано відповідно до цільового використання, в тому числі: - для обслуговування житлового будинку та господарських будівель 0.25 га; - для ведення особистого селянського господарства 0.30 га /т.1 а.с.8/.

18 листопада 2009 року мати Позивача на підставі договору дарування /т.1 а.с.9/ безоплатно передала у власність Відповідача 2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 . Крім того, у договорі дарування /п.14/ мати Позивача вказувала, що після виготовлення Державного акта на право власності, вона має намір укласти договір Дарування земельної ділянки на користь Відповідача 2.

В подальшому, 24 жовтня 2011 року Відповідачу 2 - ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 , було надано дозвіл на розроблення технічної документації на земельну ділянку орієнтовною площею 0.55 га (0.25 га для будівництва та обслуговування будинку, 0.30 га для ведення особистого селянського господарства/т.1 а.с.11/, рішенням сільської ради від 03 квітня 2012 року ОСОБА_3 було затверджено технічну документацію на земельну ділянку площею 0.6827 га (0.25 га для будівництва та обслуговування будинку, 0.4372 га для ведення особистого селянського господарства) за адресою АДРЕСА_1 /т.1 а.с.12/ та на підставі вказаного рішення 28 вересня 2012 року ОСОБА_3 було видано оскаржуваний державний акт. /т.1 а.с.13/.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в підпункті «ґ» пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що з 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК України.

У постановах Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі № 6-244цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 висловлено правову позицію щодо підстав та порядку переходу права власності, права користування на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду в контексті положень статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) звернула увагу, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів ОСОБА_9 (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Штучний правовий відрив об`єктів нерухомості від земельних ділянок, на яких вони розміщені, відбувся за радянських часів з ідеологічних мотивів. Під впливом тодішньої ідеології панувало уявлення, що особи можуть мати право власності на об`єкти нерухомості, але не на земельні ділянки, на яких вони розташовані. Так, Конституцією УРСР 1978 року (ч. 2 ст. 11) було передбачено, що земля є у виключній власності держави.

Внаслідок такого підходу існує значна кількість об`єктів нерухомості, які знаходяться у власності приватних осіб, розташованих на землях державної та комунальної власності, причому земельні ділянки під цими об`єктами можуть бути несформованими. Водночас намір законодавця подолати такий штучний правовий відрив об`єктів нерухомості від землі не викликає сумніву. Тому в разі, якщо право власності на об`єкт нерухомості та на земельну ділянку, на якій цей об`єкт розташований, належать одній особі, подальше відчуження об`єкта нерухомості окремо від земельної ділянки, а також земельної ділянки окремо від об`єкта нерухомості не допускається (позиція Верховного Суду у постанові від 30 вересня 2021 року у справі № 161/18258/18, провадження № 61-2114св20).

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України (в редакції, чинній на час видачі оспорюваного державного акту - 28 вересня 2012 року), до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Статтею 120 ЗК України (в редакції, чинній на час видачі оспорюваного державного акту - 28 вересня 2012 року) визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Аналіз наведених вище норм законодавства та встановлені судом під час розгляду справи обставини вказують на те, що Відповідач 2 правомірно, після набуття права власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , звернулася до Кривенської сільської ради з заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації на земельну ділянки за вказаною адресою і просила виділити її у розмірі, в якому вона належала попередньому власнику, яка зокрема, в договорі дарування вказувала на намір в подальшому передати Відповідачу 2 вказану земельну ділянку, при цьому Відповідач 2 не змінювала цільове призначення земельної ділянки. В подальшому, рішенням сільської ради було затверджено технічну документацію та видано Відповідачу 2 оскаржуваний державний акт на земельну ділянку площею 0.25 га, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою розташування належного їй на праві власності житлового будинку з господарчими будівлями.

Таким чином, перехід права на земельну ділянку Відповідача 2 та подальша видача оскаржуваного держаного акту на земельну ділянку площею 0.25 га відбулися правомірно, в зв`язку з набуттям Відповідачем 2 права власності на об`єкт нерухомості, що є способом реалізації принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, а тому заявлений Позивачем в цій частині позов є безпідставним та задоволенню не підлягає.

Щодо заявленої Позивачем вимоги про визнання за нею права, в розмірі 1/4 частки, в порядку спадкування за законом, після смерті матері на завершення розпочатої спадкодавцем приватизації земельної ділянки площею 0.55 га за адресою АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно пункту «г» частини першої статті 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом 1 частини третьої статті 152 ЗК України.

ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку.

Зазначений висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 14-652цс18.

Позивач вказує, що вона в порядку спадкування за законом, має право на завершення розпочатої спадкодавцем процедури приватизації земельної ділянки площею 0.55 га за адресою АДРЕСА_1 , так як її матері було передано у власність вказану земельну ділянку на підставі рішення сільської ради.

Під час розгляду справи встановлено, що мати Позивача подарувала Відповідачу 2 житловий будинок з господарчими будівлями за вищевказаною адресою, проте земельна ділянка за місцем розташування житлового будинку за договором дарування передана не була, в зв`язку з чим, Відповідач 2 в подальшому звернулась до сільської ради щодо передачі їй у власність вказаної земельної ділянки в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (матері Позивача), при розробленні технічної документації із землеустрою розмір земельної ділянки збільшився за рахунок земель для ведення особистого селянського господарства (з 0.30 га до 0.4327 га), та їй на підставі державних актів було передано у приватну власність земельну ділянку за адресою розташування належного їй нерухомого майна.

Враховуючи те, що мати Позивача ОСОБА_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в той час як Відповідачу 2 було передано на підставі державного акту у власність земельну ділянку 28 вересня 2012 року, тобто вказану земельну ділянку було передано у власність Відповідача 2 за життя спадкодавця, яка не вчиняла жодних дій з приводу протиправності передачі земельної ділянки у власність Відповідачу 2, тобто не реалізовувала свої права щодо захисту права власності на земельну ділянку, за наявності передумов для даного звернення, а тому спадкодавцю на момент смерті не належало право на спірну земельну ділянку, вона не увійшла до складу спадщини після її смерті, тобто у Позивача не виникло права в порядку спадкування за законом на завершення розпочатої спадкодавцем приватизації земельної ділянки, а тому заявлений позов в цій частині також не підлягає до задоволення.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається Позивач, як на підставу для звернення до суду з позовом, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах по справі, які доводять наявність існування порушень з боку Відповідачів прав Позивача, які підлягають відновленню в порядку встановленому законом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

26 жовтня 2022 року від представника Відповідача 2 надійшла заява про застосування строку позовної давності /т.2 а.с.21-24/ з тих підстав, що Позивачу було відомо про існування оскаржуваного державного акту з 09 листопада 2017 року звернення до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, проте суд не застосовує до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності, так як в задоволенні позову відмовлено.

Відповідач-2 в судовому засіданні просила стягнути з Позивача понесені нею судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката.

Пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Згідно статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Пунктом 1, 2 частини другої статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (частина третя статті 137 ЦПК України).

05 січня 2022 року між Адвокатським бюро «Віктора Слівінського» в особі Слівінського В.О. та Ремінською Г.Ю. укладено договір про надання правової допомоги та Додаткова угода до договору про надання правової допомоги за умовами яких сторони визначили розмір гонорару в сумі 6000.00 гривень. /т.1 а.с.148, 176/

Відповідно до розрахунку від 28 січня 2022 року гонорару по договору про надання правової допомоги від 05 січня 2022 року та Акту про надання і прийняття правничої допомоги від 23 лютого 2022 року, згідно договору про надання правової допомоги Бюро надало Клієнту наступну правову допомогу: 1. Проведення вивчення та аналізу матеріалів і документів, наданих Клієнтом по справі № 288/1410/21, вивчення та аналіз судової практики, роз`яснень і коментарів, підготовка клопотань, витрачено 2 години вартість 2000.00 гривень; 2. Надання роз`яснень та консультацій Клієнту, витрачено 1 година вартість 1000.00 гривень; 3. Проведення вивчення та аналіз матеріалів справи № 288/1300/17 та підготовка відповідних клопотань, аналіз судової практики, роз`яснень і коментарів, витрачено 2 години вартість 2000.00 гривень; 4. Участь у розгляді справи у суді з урахуванням часу прибуття на судові засідання, витрачено 1 година вартість 1000.00 гривень, всього 6 годин на суму 6000.00 гривень. /т.1 а.с.177, 178/

Згідно меморіального ордеру від 05 січня 2022 року, ОСОБА_3 сплачено Адвокатському бюро «Віктора Слівінського» кошти в розмірі 6000.00 гривень оплати за договором про надання правової допомоги від 05 січня 2022 року. /т.1 а.с.179/

На підставі вищевикладеного, витрати на професійну правничу допомогу, здійснені Відповідачем-2 є документально підтвердженими та пов`язаними з розглядом справи, оскільки в задоволенні позову відмовлено, а тому покладення на Позивача судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката є обґрунтованим.

Частиною четвертою, п`ятою статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

В постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 визначено, що суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Позивач в судовому засіданні не скористалася своїм правом заявити клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а тому заявлена Відповідачем 2 сума витрат на правову допомогу в розмірі 6000.00 гривень, підлягає задоволенню та її належить стягнути з Позивача на користь Відповідача 2 в повному обсязі.

Не підлягають, відповідно до статті 141 ЦПК України, до подальшого розподілу понесені Позивачем судові витрати, оскільки в задоволенні позову відмовлено.

Керуючись статтями 13, 14, 19 Конституції України; Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»; статтями 81, 120, 152, 153, 158 ЗК України; статтями 15, 16, 21, 317, 319, 328, 377, 1216, 1218 ЦК України; статтями 4, 5, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76, 78, 81, 89, 128, 133, 137, 141, 223, 258, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Попільнянської селищної ради Житомирського (Попільнянського) району, Житомирської області, ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 про визнання права, в порядку спадкування за законом, на завершення розпочатої спадкодавцем приватизації земельної ділянки та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , жительки АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , жительки АДРЕСА_1 ) судові витрати пов`язані з професійною правничою допомогою адвоката в розмірі 6000.00 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Попільнянського

районного суду М. І. Рудник