КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/9027/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,

при секретарі Линок В. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гамаль Ірина Миколаївна про визнання договору іпотеки недійсним, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Мігашка Валентина Євгеновича на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 лютого 2022 року та додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2022 року в складі судді Котвицького В.Л.,

встановив:

19.07.2021 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гамаль І. М. про визнання договору іпотеки недійсним.

Посилалась на ті підстави, що 22.10.2019 між ОСОБА_3 (позичальник) та ОСОБА_2 (позикодавець) було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І. М. та зареєстрований в реєстрі за №5183.

На забезпечення виконання договору позики, 22.10.2019 між ОСОБА_3 (іпотекодавець) та ОСОБА_2 (іпотекодержатель) було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І. М. та зареєстрований в реєстрі за №5184, за яким в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_1 .

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І. М. накладено заборону на відчуження зазначеного в договорі іпотеки майна - квартири АДРЕСА_1 , до моменту повного виконання/припинення/розірвання договору іпотеки та зареєстровано в реєстрі за № 5185.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

03.07.2021 вона знайшла вказані договори позики та іпотеки й дізналась, що квартира АДРЕСА_1 , є предметом іпотеки.

Вважала, що договір іпотеки було укладено з порушенням ЦК України, СК України, Закону України «Про іпотеку», а вчинені нотаріальні дії щодо посвідчення договору та його реєстрації було вчинено з порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 , оскільки предметом іпотеки є квартира, яка набута ОСОБА_3 на підставі договору міни від 30 липня 2004 року, під час перебування останнього у шлюбі з позивачкою та є об`єктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників.

Позивачка не надавала своєї нотаріальної згоди на укладення договору іпотеки.

Відсутність згоди одного із співвласників на розпорядження нерухомим майном є підставою для визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

При посвідченні правочину щодо розпорядження спільним майном подружжя, нотаріус не отримав письмової згоди іншого з подружжя, чим допустив грубе порушення під час вчинення нотаріальної дії.

Крім цього, сторони договору іпотеки діяли недобросовісно, оскільки вартість предмета іпотеки, яка була визначена за домовленістю, є спеціально заниженою.

Посилаючись на вказані обставини, просила суд:

- визнати недійсним договір іпотеки від 22.10.2019, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. та зареєстрований у реєстрі 22.10.2019 за №5183;

- зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гамаль І. М. скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49292961 від 22.10.2019; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49292917 від 22.10.2019, та виключити записи про обтяження, внесені 22.10.2019, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: номер запису про іпотеку 33790666; номер запису про обтяження: 33790624;

- зобов`язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 оригінали наступних документів: договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т.В. 30.07.2004 за реєстровим номером 1406; витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.10.2019, індексний номер витягу: 185756159; реєстраційне посвідчення, видане Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 02.09.2004; технічний паспорт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 лютого 2022 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 10 000 грн.

07.07.2022 представник ОСОБА_1 - адвокат Мігашко В. Є. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 лютого 2022 року, додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2022 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Зазначив, що представником відповідача було подано відзив на позов з порушенням встановлених процесуальних строків. Позивачем зазначалось про необхідність залишення відзиву на позовну заяву без розгляду на підставі ч.2 ст.126 ЦПК України. Суд першої інстанції під час підготовчого засідання ухвалив не брати вказаний відзив до уваги, проте під час вирішення справи по суті врахував підстави та доводи представника відповідача, що були в ньому викладені, чим допустив грубе порушення норм процесуального права.

02.12.2021 позивачем було подано заяву про виклик свідків під час підготовчого судового засідання у справі. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні вказаної заяви, чим порушив норми процесуального права, а також принцип змагальності сторін.

Висновок суду першої інстанції про належність предмета іпотеки ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності зроблено на підставі договору міни від 30.07.2004 та довідці ЖБК «Весна» №259 від 25.12.1993, дублікату довідки, виданої ЖБК «Весна» за №2 від 24.06.2004 та зареєстрованої КП БТІ 15.07.2004 за реєстровим №211/32122. Звертає увагу, що в матеріалах справи відсутня вказана довідка та її дублікат. Відтак, суд першої інстанції допустив повторне порушення норм процесуального права в частині належності доказів, допустимості доказів та їх дослідження.

Під час розгляду справи суд не взяв до уваги доводи позивача в частині презумпції спільності права власності майна подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідач в даному судовому процесі не може оспорювати правовий режим майна, набутого у шлюбі.

Суд першої інстанції не звернув уваги на доводи позивача щодо відсутності її нотаріально засвідченої згоди на укладення договору іпотеки, що сторони цього договору в момент його укладення діяли недобросовісно.

Суд першої інстанції зробив помилковий висновок, що спірна квартира, отримана ОСОБА_3 на підставі договору міни від 30.07.2004, тобто під час перебування в шлюбі з позивачем, не є об`єктом права спільної власності.

Не погоджується з додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2022 року в частині стягнення судових витрат за надання професійної правничої допомоги в розмірі 10 000 грн.

Зазначає, що представником відповідача не було надано документів, що підтверджують факт надання та прийняття наданих послуг.

Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 922/2604/20, відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору про надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Гайдаш О. В. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що квартира АДРЕСА_1 не належала до спільної власності подружжя і будь-якої згоди на розпорядження майном ОСОБА_3 не мав отримувати.

Судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні клопотання про виклик свідків з підстав, що відомості, для підтвердження яких позивачем викликались свідки, не стосувались предмету спору та доказування.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу зазначив, що відповідно до умов укладеного договору про надання правової допомоги від 14.09.2021, що укладений між Адвокатським об`єднанням «А.Г.ПАРТНЕРС» та ОСОБА_2 , розмір гонорару складається з наступних платежів: первинна консультація по справі - 2 000 грн; написання та подання відзиву - 4 000 грн; представництво та захист інтересів в суді - за кожне засідання (судодень) - 2000 грн. Гонорар сплачується у наступному порядку: 10 000 грн сплачується авансом в день підписання цього договору, інша частина гонорару згідно умов договору сплачується протягом 30 днів після ухвалення судового рішення у суді першої інстанції.

Замовнику було надано послуги із первинної консультації щодо правового врегулювання щодо предмету спору по справі та перспектив вирішення справи на користь відповідача, написано на подано відзив, а також адвокати об`єднання приймали участь у трьох судових засіданнях по справі. Тобто, надання послуг замовнику, їх вартість та опис підтверджується самими матеріалами справи.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Мігашко В. Є. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Гайдаш О. В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 22 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 (іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (іпотекодавець) було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І. М.

Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на підставі договору міни, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т. В. 30 липня 2004 року за реєстровим №1406 (п. 1.1. договору).

За домовленістю сторін, заставна вартість предмету іпотеки становить 271 200 грн (п. 1.2 договору).

Іпотекодавець довів до відома іпотекодержателя, а останній узяв до уваги той факт, що предмет іпотеки є його особистою власністю (п.1.7 договору).

Цього ж дня, у зв`язку з посвідченням вищевказаного договору, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І. М. на підставі статті 73 Закону України «Про нотаріат» накладена заборона відчуження зазначеного в договорі іпотеки майна - квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 , до виконання/припинення/розірвання договору іпотеки.

Договір іпотеки укладався в якості забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за договором позики від 22 жовтня 2019 року.

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 28 квітня 1995 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер (а.с.20).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що необхідності отримання нотаріально посвідченої згоди позивача на передачу в іпотеку майна не було потрібно, оскільки вказане майно набуто ОСОБА_3 до укладення шлюбу з позивачем, а тому було його особистою власністю.

Іпотечний договір укладений у встановленому законом порядку і формі та відповідає вимогам статті 203 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідними є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (частина перша статті 1 Закону України «Про іпотеку»).

Статтею 6 Закону України «Про іпотеку» визначені умови передачі нерухомого майна в іпотеку.

Зокрема, відповідно до частин другої статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Крім того, згідно з абзацом 3 частини другої статті 369 ЦК України згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що вона не надавала своєму чоловікові ОСОБА_3 на передачу в іпотеку нерухомого майна, набутого під час перебування останнього у шлюбі з нею.

Разом із тим такі посилання спростовуються наявною в матеріалах справи копією договору міни від 30 липня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т. В.

Згідно умов цього договору здійснюється обмін квартири АДРЕСА_3 , що належить гр. ОСОБА_3 , на квартиру АДРЕСА_1 , що належить гр. ОСОБА_4 .

Квартира АДРЕСА_3 належить гр. ОСОБА_3 на підставі довідки ЖБК «Весна» №259 від 25.12.1992 року, дублікат довідки виданий ЖБК «Весна» за №2 від 24.06.2004, та зареєстрованої Київським міським бюро технічної інвентаризації 15 липня 2004 року за реєстровим №211/32122 (п. 2 договору). Договір міни здійснено без доплати ( п. 4 договору) (а.с. 76).

З огляду на те, що про належність предмета іпотеки ОСОБА_3 на підставі довідки ЖБК «Весна» №259 від 25.12.1992 року, дублікату довідки, виданого ЖБК «Весна» за №2 від 24.06.2004, та зареєстрованої Київським міським бюро технічної інвентаризації 15 липня 2004 року за реєстровим №211/32122, зазначено в самому договорі міни, посилання на вказану обставину в оскаржуваному судовому рішенні за відсутності в матеріалах справи вказаної довідки та її дублікату не свідчить про допущення судом норм процесуального права в частині належності та допустимості доказів та їх дослідження.

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 від 22.10.2019 року, останній повідомив, що квартира АДРЕСА_3 , яка була об`єктом договору міни, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т. В. 30 липня 2004 року за реєстровим №1406, була його особистою приватною власністю. Осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на квартиру АДРЕСА_1 ( чи її частку), у тому числі й відповідно до статей 65, 74 СК України, немає (а.с. 77).

Відповідно до змісту ст. 15 Закону України «Про власність», який був чинний на час набуття ОСОБА_3 у власність квартири АДРЕСА_3 , внесений одним із подружжя до вступу в шлюб пай є його особистим майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Доказів того, що вказане нерухоме майно було придбано за рахунок спільної праці членів сім`ї, або внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності (ст.17 Закону України «Про власність») суду надано не було.

Позовних вимог про визнання майна, що було передано в іпотеку за спірним договором іпотеки, спільною сумісною власністю позивачки та ОСОБА_3 заявлено не було.

За відсутності доказів того, що спірне майно було придбано в період шлюбу, правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постанові Верховного Суду по справі №264/2232/19, на які міститься посилання в апеляційній скарзі, не можуть бути застосовані в даній справі, оскільки зазначені судові рішення приймались за встановлених інших обставин судами першої та апеляційної інстанцій.

Відмова суду першої інстанції в задоволенні клопотання про виклик свідків на підтвердження тієї обставини, що після придбання квартири АДРЕСА_1 , було здійснено її поліпшення за спільні кошти подружжя, а під час укладення договору міни було здійснено доплату за рахунок спільних коштів подружжя, з огляду на предмет і підстави даного позову, є обґрунтованою.

Ураховуючи викладене, доводи апеляційної скарги про те, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя спростовуються вищенаведеними та встановленими судом обставинами.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, встановивши, що необхідності отримання нотаріально посвідченої згоди позивача на передачу в іпотеку майна, що було особистою приватною власністю її чоловіка, не було, дійшов обґрунтованого висновку про те, що іпотечний договір укладений у встановленому законом порядку і формі та відповідає вимогам статті 203 ЦК України.

Відповідно до ч.7 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб`єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.

Як вбачається зі змісту договору іпотеки, за домовленістю сторін заставна вартість предмета іпотеки становить 271 200 грн ( п. 1.2).

Доводи позивача про те, що сторони договору іпотеки діяли недобросовісно, оскільки вартість предмета іпотеки є спеціально заниженою, не може слугувати підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Апеляційна скарга не містить посилання на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які у відповідності до ч.3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення.

Та обставина, що в оскаржуваному судовому рішенні суд першої інстанції зазначив про підстави, з яких представник відповідача заперечував проти позову та які були викладені у відзиві на позов, що був залишений судом без розгляду з огляду на подання його після закінчення процесуального строку, не свідчить про допущення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Разом з тим, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги в частині оскарження додаткового судового рішення з огляду на таке.

Частиною першою ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті ЦПК України).

Згідно ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються : 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховного Суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61?21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19).

Відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

У цій справі ОСОБА_2 правнича допомога надавалась Адвокатським об`єднанням «А. Г. ПАРТНЕРС» на підставі договору про надання правової допомоги від 14.09.2021.

Відповідно до пункту 1.1 зазначеного договору замовник доручає, а Об`єднання приймає на себе зобов`язання щодо надання юридичних послуг замовнику на умовах, передбачених цим договором, представляти права та інтереси замовника у судовому процесі по справі №753/14442/21.

Відповідно до пунктів 4.3, 4.4 цього договору, розмір гонорару складається з наступних платежів: первинна консультація по справі - 2 000 грн; написання та подання відзиву - 4 000 грн; представництво та захист інтересів в суді - за кожне засідання (судодень) - 2000 грн.

Гонорар сплачується у наступному порядку: 10 000 грн сплачується авансом в день підписання цього договору, інша частина гонорару згідно умов договору сплачується протягом 30 днів після ухвалення судового рішення у суді першої інстанції.

Відповідно до наданих суду доказів, відповідачем авансом сплачено гонорар в сумі 10 000 грн.

Звертаючись до суду з заявою про відшкодування витрат відповідача на професійну правничу допомогу в сумі 12 000 грн, представник відповідача посилався на те, що адвокатами АО «А. Г. ПАРТНЕРС» було надано первинну консультацію щодо правового регулювання предмету спору та перспектив вирішення справи на користь відповідача, написано та подано відзив, а також адвокати прийняти участь у трьох судових засіданнях по даній справі.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат на надання професійної правничої допомоги в сумі 10 000 грн, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів виконання послуг та сплати відповідачем коштів у сумі 2 000 грн, а також неможливості встановити з доданих документів , який перелік послуг надав адвокат Гайдаш О. В. відповідачу і суму, яка перевищує отриману ним в якості авансу .

Повністю погодитись з таким висновком не можна.

Як вбачається з матеріалів справи, представництво та захист інтересів відповідача в суді здійснювалось в трьох судових засіданнях, а тому обсяг наданих послуг і виконання робіт та їх вартості в сумі 6 000 грн ( 2 000 грн х 3 судових засідання ) є доведеним та підлягає розподілу між сторонами.

Разом з тим, за відсутності доказів надання послуг із первинної консультації по справі - 2 000 грн, а також з огляду на те, що відзив на позовну заяву було подано з пропуском процесуального строку на його подання та залишений судом без розгляду, правові підстави для розподілу судових витрат в цій частині відсутні.

У зв`язку з цим колегія суддів дійшла висновку про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до суми 6 000 грн, що буде за даних обставин відповідати критерію реальності адвокатських витрат.

Отже, додаткове рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягає зміні шляхом зменшення суми стягнення з 10 000 грн до суми 6 000 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мігашка Валентина Євгеновича задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 лютого 2022 року залишити без змін.

Додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2022 року змінити, зменшивши суму стягнення витрат на професійну правничу допомогу з 10 000 грн до 6 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 жовтня 2022 року.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк