КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 357/9241/21
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9429/2022
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, ухвалене у складі судді Бебешка М.М. в м. Біла Церква 23 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області, Приватне сільськогосподарське підприємство "Агрофірма "Світанок" про встановлення факту проживання однією сім`єю та про зміну черговості права на спадкування,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 в період з червня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , по день його смерті, у квартирі АДРЕСА_1 , де йому належало на праві власності на момент смерті ⅓ частини всього будинку; змінити черговість одержання права на спадкування для ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , включивши її до кола спадкоємців першої черги за законом.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , з яким вона прожила однією сім`єю без реєстрації шлюбу більше 14 років. В квітні 2021 року вона звернулася до нотаріальної контори з підстав оформлення спадщини, однак отримала роз`яснення від нотаріуса про відсутність доказів родинних або інших відносин між нею та померлим і рекомендацію звернутися до суду для встановлення відповідного факту. Вказувала, що з 2000 року знала ОСОБА_4 як сусіда, а 07 липня 2006 року вона познайомилася з ОСОБА_4 в близьких стосунках, через рік він наполіг на тому, щоб вона переїхала до нього, і з червня 2007 року вона по день його смерті проживала разом з ним в будинку АДРЕСА_2 . Від першого шлюбу з відповідачем ОСОБА_3 у ОСОБА_4 був син, відповідач ОСОБА_2 , який приходив до батька, вони мирно спілкувалися між собою, по можливості допомагали. Між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклалася дружня сім`я, він увійшов до її родини як чоловік і батько для її дітей, яких вони спільно виховували, також її сприймали як дружину ОСОБА_4 їхні батьки, сусіди, знайомі, вони постійно були присутні майже на всіх святах у батьків, разом похрестили не одну дитину і стали кумами багатьом друзям. Вони вели спільне господарство, нею сплачувались комунальні рахунки з 2010 року по теперішній час, за її кошти придбані спільні речі (побутова техніка, меблі), за спільне життя зробили разом два ремонти. Крім того, з червня 2007 року ОСОБА_4 вже був на пенсії, так як йому не вистачало років, чоловік отримував її в мінімальному розмірі, в той час як ОСОБА_1 отримувала і отримує достатнє грошове забезпечення і її заробітку вистачало для проживання всією сім`єю. ОСОБА_4 після виходу на пенсію не працював, займався домашнім господарством та виховуванням дітей. На час початку життя однією сім`єю ОСОБА_4 мав хронічну ниркову недостатність та гіпертонічну хворобу, яка прогресувала, тому йому потрібен був систематичний догляд, який вона з дітьми йому надавали. Після 2010 року ОСОБА_4 частіше звертався до лікарні, в нього діагностували ряд хвороб, вона навчилася сама ставити чоловіку крапельниці, робити ін`єкції, оскільки він не бажає йти до лікарні, а наприкінці 2020 року ОСОБА_4 захворів на COVID 19 і незважаючи на зусилля її сім`ї та сім`ї відповідачів, помер у медичному закладі. На даний час вона з дітьми продовжує проживати за адресою в квартирі, що належить спадкодавцю, сплачує всі витрати, пов`язані з утриманням будинку та комунальними послугами, їздить на дачу для підтримання її в справному стані. В неї знаходяться правовстановлюючі документи ОСОБА_4 на нерухоме майно.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2022 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення, неповне з?ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводила зміст ст. 1264, 1259 ЦК України, постанову Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", ч. 3 СК України, рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року в справі № 1-8/99.

Вказувала, що факт проживання однією сім`єю із спадкодавцем не менше п`яти років підтверджене нею в судовому засіданні матеріалами перевірки органів поліції, поясненнями, актом про фактичне проживання, фототаблицями, що посвідчують спільне життя подружжя та сімейні відносини впродовж 2006 - 2021 років, на яких зафіксовані події у колі сім`ї, спільний відпочинок, поїздки, які свідчать про усталені сімейні відносини позивача та ОСОБА_4 , перебування в близьких стосунках подружжя, організацію спільного життя сім`ї, їх дозвілля, виховання дітей до повноліття, вільне користування будинком ОСОБА_4 та його безпосередню участь у всьому. Крім того, дані обставини підтверджуються показаннями свідків, які засвідчили, що знали про те, що ОСОБА_4 у своїй квартирі спільно проживає з жінкою, як достовірний факт, і що вони вважали їх фактичним подружжям, яке мало реальність сімейних відносин. Крім того, нею на підтвердження участі у витратах на утримання житла надано дублікати квитанцій про сплату комунальних послуг, у зв`язку з наявністю більше 300 аркушів нею до суду надано лише витяги з кожного року по декілька, якими доведено, що комунальні послуги сплачувалися саме з заробітку ОСОБА_1 з 2013 року; довідку про доходи, що посвідчує реальний заробіток позивача та її можливість надавати допомогу ОСОБА_4 , пенсія якого була недостатньою для забезпечення в повсякденному житті.

Зазначала, що зі свідчень свідків та документів у справі вбачається наявність у ОСОБА_4 тяжких хвороб, які загострювалися з 2010 року, похилого віку, а також факт опікування ОСОБА_1 ОСОБА_4 , матеріального забезпечення, надання іншої допомоги спадкодавцеві, який знаходився в безпорадному стані і потребував сторонньої допомоги. У справі встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 разом виховували дітей ОСОБА_1 , разом здійснювали догляд за хворою матір`ю ОСОБА_4 , за його батьком, позивач допомагала через ОСОБА_4 вести їхній побут, а після їх смерті займалася веденням побуту батьківського майна, що перейшло в спадщину до ОСОБА_4 ОСОБА_4 працював лише до 2007 року, в той час як позивач була офіційно працевлаштована, а тому висновок суду про те, що позивач не надавала матеріальної допомоги чоловіку, є передчасним. Відповідно до медичних документів у 2010 - 2015 роках ОСОБА_4 неодноразово перебував на стаціонарних лікуваннях в зв`язку з тяжкими хворобами, що супроводжували його життя, і з 2012 року стан здоров`я ще погіршився. Посилання суду на те, що спадкодавець не перебував на стаціонарному лікуванні, з урахуванням інших встановлених обставин справи та показань свідків не є беззаперечним підтвердженням того, що ОСОБА_4 не перебував у безпорадному стані та не потребував стороннього догляду. Суд не надав належної оцінки показанням свідків, якими підтверджено ту обставину, що ОСОБА_4 потребував стороннього догляду в зв`язку з похилим віком та станом здоров`я.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, направлений засобами поштового зв`язку 22 вересня 2022 року, в якому відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилався на те, що позивачем не підтверджено факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 , оскільки суб`єктивне сприйняття їх свідками як однієї сім`ї ще не означає дійсного існування ознак сім`ї в юридичному контексті. Позивачем не надано доказів ведення спільного бюджету, спільних витрат, ведення спільного господарства. Заповіту на користь ОСОБА_1 спадкодавцець також не виявив наміру скласти. Також позивачем не доведено, що її доходи перевищували доходи ОСОБА_4 , якому також допомагав він як син. Доказів потреби ОСОБА_4 в сторонньому догляді та саме від позивача, його безпорадного стану нею надано також не було.

Крім того, відповідач просив поновити йому строк для подання відзиву, посилаючись на те, що копію апеляційної скарги він отримав лише 14 вересня 2022 року.

Обставини отримання відповідачем ОСОБА_4 копії апеляційної скарги ОСОБА_1 15 вересня 2022 року підтверджуються рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, відтак зазначені ним причини пропуску процесуального строку для подання відзиву на апеляційну скаргу до 20 вересня 2022 року апеляційний суд вважає поважними та відповідно до ст. 127 ЦПК України продовжує цей строк.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові про встановлення факту проживання однією сім`єю та про зміну черговості права на спадкування, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного бюджету, господарства і побуту, спільної праці, не доведено, що між ними виникли відносини, притаманні подружжю; не доведено факту перебування ОСОБА_4 у безпорадному стані, неможливість останнього здійснювати догляд за собою, перебування спадкодавця на її матеріальному забезпеченні.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 з 01 червня 2016 року (а. с. 16 т. 1).

Відповідач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_3 (а. с. 22 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 від коронавірусної хвороби помер ОСОБА_4 (а. с. 17, 18 т. 1).

На а. с. 97 - 145 т. 1 знаходиться копія спадкової справи № 292/2021 до майна померлого ОСОБА_4 , з якої вбачається, що 12 травня 2021 року з заявою про прийняття спадщини звернувся син ОСОБА_4 - ОСОБА_2 (а. с. 99 т. 1), 16 квітня 2021 року - позивач ОСОБА_1 (а. с. 98 т. 1); ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 (а. с. 127 т. 1); 25 жовтня 2018 року ОСОБА_4 складено заповіт, яким належну йому земельну ділянку за адресою Пінчуківська сільська рада Васильківського району Київської області ОСОБА_4 заповів ПрАТ "Агрофірма "Світанок" (а. с. 136 т. 1).

16 квітня 2021 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області надано роз`яснення ОСОБА_1 на її звернення щодо прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 , що оскільки доказів родинних та інших відносин зі спадкодавцем нею не надано, рекомендовано звернутися до суду з позовом про встановлення факту родинних відносин (а. с. 19 - 20 т. 1).

На а. с. 25 - 28 т. 1 знаходиться копія договору купівлі-продажу будинку від 18 березня 1982 року, укладеного ОСОБА_4 з ОСОБА_5 , та довідки виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 05 серпня 1991 року про надання ОСОБА_4 дозволу на внесення змін в правові документи на побудовані споруди.

На а. с. 29 - 31 т. 1 знаходиться копія державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_4 02 грудня 2004 року, копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на ім`я ОСОБА_4 від 08 вересня 2008 року.

На а. с. 32 - 52 т. 1 знаходяться копії свідоцтв про право на спадщину за заповітом на житловий будинок та земельні ділянки, видані 02 березня 2016 року ОСОБА_4 після смерті його батька ОСОБА_6 .

На а. с. 53 - 66 т. 1 знаходиться фототаблиця з роздрукованими 28 фотографіями, на яких зображені ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 , а також разом з ОСОБА_4 , дітьми та іншими особами, в ситуаціях дозвілля та святкування, з датами рукописним текстом за період часу з 22 грудня 2006 року до 22 вересня 2020 року.

На а. с. 67 т. 1 знаходиться копія листа Білоцерківського РП ГУНП в Київській області від 30 червня 2021 року про те, що в ході перевірки місця проживання ОСОБА_1 остання дійсно проживає за адресою АДРЕСА_2 ; зі слів ОСОБА_7 , яка є рідною дочкою ОСОБА_1 , стало відомо, що проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 та дядьком ОСОБА_8 в даному будинку з 2007 року по теперішній час; також ОСОБА_1 надала відповідні документи, що підтверджує факт проживання даних осіб.

На а. с. 68 т. 1 знаходиться копія пояснення ОСОБА_7 від 29 червня 2021 року, відібраного працівником Білоцерківського РП ГУНП в Київській області про те, що вона дійсно проживає за вказаною адресою разом з матір`ю ОСОБА_1 та дядьком ОСОБА_8 з 2007 (виправлено з 2006) року по теперішній час.

На а. с. 69 т. 1 знаходиться копія акту № 140/5 про фактичне проживання, складеного в присутності мешканців будинків АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 про те, що 25 червня 2021 року вказані особи були присутні при огляді будинку АДРЕСА_4 на предмет виявлення факту проживання без реєстрації ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 ; зі слів власника будинку АДРЕСА_4 та сусідів стало відомо, що вказані громадяни фактично проживали в даному приміщенні з червня 2007 року по теперішній час; акт складено виключно для пред`явлення в органи соціального захисту населення та/або Пенсійного фонду України; акт засвідчено начальником КП БМР ЖЕК № 1.

На а. с. 70 т. 1 знаходиться копія довідки про доходи від 08 червня 2021 року, виданої Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області ОСОБА_1 про те, що вона працює на посаді головного спеціаліста і загальна сума її доходу за 2020 рік склала 156960,80 грн.

На а. с. 71 - 72 т. 1 знаходиться копія виписки з медичної карти ОСОБА_4 від 02 липня 2021 року з коротким анамнезом з 2014 року.

На а. с. 200 - 203 т. 1 знаходяться дублікати квитанцій про сплату ОСОБА_1 комунальних послуг (газопостачання, телекомунікаційні послуги, абонплата, електроенергія) за окремі періоди 2017 - 2021 років; на двох з наданих квитанцій (жовтень 2017 року та квітень 2021 року) зазначено адресу надання послуги: АДРЕСА_2 .

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги ОСОБА_1 надано нові докази, а саме копію довідки про захоронення та касового ордеру, копію відомості ПФУ про заробітну плату для нарахування пенсії, копію письмової домовленості, копію роздруківки дублікатів квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

При цьому апеляційний суд враховує правові висновки Верховного Суду в постанові від 19 травня 2021 року в справі № 488/1449/16-ц (провадження № 61-9308св20), а саме, встановивши, що суд апеляційної інстанції, змінюючи законне і обгрунтоване рішення суду першої інстанції щодо розміру заборгованості, аргументував свою позицію тим, що розмір нарахованої банком заборгованості за процентами розраховано з застосуванням збільшеної процентної ставки, що не було передбачено умовами, які були узгоджені на час підписання довідок про умови кредитування від 20 вересня 2010 року та 12 січня 2011 року. Однак, до позовної заяви банк відповідних довідок не додавав, не приєднував в якості доказу під час розгляду справи в суді першої інстанції, подавши їх лише на стадії апеляційного перегляду справи. У порушення вимог статті 367 ЦПК України позивач не надав доказів неможливості подання зазначених довідок про умови кредитування до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд не мав процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці довідки. Безпідставно змінивши законне й обгрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив помилку в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, та оскільки позивачем не надано докази неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, клопотань про поновлення строку для прийняття нових доказів та клопотань про прийняття нових доказів не заявлено, суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України позбавлений процесуальної можливості прийняти зазначені документи як належні та допустимі докази та надати їм відповідну оцінку.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що проживала з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 2007 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відтак може вважатися спадкоємцем четвертої черги за законом відповідно до ст. 1264 ЦК України.

Згідно ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя (частина перша та друга статті 21 СК України).

Згідно ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Положеннями ч. 6 ст. 81 чинного ЦПК України прямо передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Верховний Суд у постанові від 14 березня 2019 року у справі № 320/4964/17 (провадження № 61-42073ск18) зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року в справі № 588/350/15.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15-ц).

Аналогічні правові висновки викладені також в постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року в справі 280/1710/18 (провадження № 61-18514св20).

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19 (61-3071св21).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи наведені норми матеріального права та правові висновки Верховного Суду, а також рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року в справі № 5-рп/99, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження проживання однією сім`єю позивача та ОСОБА_4 з червня 2007 року до моменту його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом першої інстанції надано належної правової оцінки доказам, наданим ОСОБА_1 на підтвердження даних обставин.

Зокрема, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, який узгоджується з висновками Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19 (61-3071св21) і не спростованого доводами апеляційної скарги, що показання свідків щодо проживання позивача із спадкоємцем однією сім`єю, наявність спільних фотографій, підтвердження сусідами факту спільного проживання, зазначеного в акті № 140/5 від 25 червня 2021 року, наявність 8 квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг, з яких дві датовані після смерті ОСОБА_4 , не є достатніми доказами про наявність у них сім`ї в розумінні ст. 3 СК України.

Крім того, оцінюючи наданий позивачем доказ у вигляді матеріалів перевірки Білоцерківського РУП ГУ НПУ в Київській області, суд першої інстанції вірно встановив, що до функцій поліції не входить перевірка фактів проживання громадян, а посилання апеляційної скарги на Інструкцію з організації діяльності дільничних офіцерів поліції та поліцейських офіцерів громад, затверджену наказом МВС України від 28 липня 2017 року № 650 та ст. 197 КУпАП є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом, оскільки згідно вимог п. 4 ч. 5 розділу ІV вказаної Інструкції, до повноважень дільничних офіцерів поліції входить лише здійснення перевірок за місцем проживання громадян - власників мисливської вогнепальної зброї, спеціальних засобів із метою забезпечення дотримання ними встановлених правил її зберігання та використання, що не є предметом даного позову, а ст. 197 КУпАП лише регламентує адміністративну відповідальність за проживання без реєстрації, при цьому повноваження по складанню протоколу про відповідне адміністративне правопорушення покладене ст. 255 КУпАП на посадові особи, уповноважені на те виконавчими комітетами (а у населених пунктах, де не створено виконавчих комітетів, - виконавчими органами, що виконують їх повноваження) сільських, селищних, міських рад, а також на посадові особи, уповноважені на те місцевими державними адміністраціями.

Судом першої інстанції правильно звернуто увагу, що акт № 140/5 від 25 червня 2021 року складено виключно для пред`явлення в органи соціального захисту населення та/або Пенсійного фонду України (а. с. 67 - 69 т. 1), відтак даний доказ не може вважатися допустимим в розумінні ст. 78 ЦПК України.

Апеляційний суд приймає до уваги, що показання свідків є особливим видом доказів, пов`язаних із ризиком суб`єктивного відношення до сторін, і що показання допитаних у даній справі свідків щодо проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за однією адресою та про наявність сімейних (фактичних подружніх) відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є їх особистим певним особистим сприйняттям свідками відносин, які існували між даними особами, але самі по собі не свідчать про те, що даним відносинам були притаманні ознаки сімейних в юридичному контексті.

З урахуванням наведених висновків Верховного Суду суд першої інстанції надав правильну правову оцінку показанням свідків при встановленні факту проживання однією сім`єю в зв`язку з чим не можна погодитися з доводами ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що судом першої інстанції неповно досліджено показання свідків та не з`ясовано обставини, про які вони свідчили.

Апеляційний суд також не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що акт № 140/5 від 25 червня 2021 року, як і матеріали перевірки Білоцерківського РУП ГУ НПУ в Київській області, є доказами спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки ці докази не містять інформації щодо предмета доказування, а саме не лише факту проживання позивача в певному місці, зокрема за адресою АДРЕСА_2 , а й наявності сімейних відносин з ОСОБА_4 в розумінні ст. 3 СК України та правових висновків Верховного Суду, а відтак не можуть вважатися належними доказами згідно ст. 77 ЦПК України.

Апеляційний суд враховує, що що позивачем не надано будь-яких доказів, які б свідчили про наявність у неї та ОСОБА_4 спільного бюджету або інших спільних витрат, зокрема проведення спільних ремонтних робіт, придбання меблів та побутової техніки, про які нею зазначалося в позові.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про наявність квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг як докази участі у витратах на утримання житла, апеляційний суд приймає до уваги, що більшість квитанцій не містять даних оплати, які б підтверджували оплату саме за послуги, надані саме за адресою АДРЕСА_2 , відтак із наявних в матеріалах справи квитанцій, крім двох, неможливо встановити, за якою адресою надавалися сплачені позивачем комунальні послуги, а тому відсутні підстави стверджувати, що ОСОБА_1 тривалий час була платником комунальних послуг саме за адресою проживання ОСОБА_4 , і саме в зв`язку з наявністю сімейних відносин, які згідно доводів позивача, склались між ними.

Апеляційний суд відхиляє як необгрунтовані доводи апеляційної скарги про значний обсяг наявних у ОСОБА_1 квитанцій і вибірковість надання їх до суду в зв`язку з таким обсягом, оскільки надання всіх доказів разом з позовною заявою до суду обов`язком позивача відповідно до ст. 83 ЦПК України.

Є неприйнятними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що довідка про доходи № 91 від 08 червня 2021 року, яка підтверджує фактичний заробіток ОСОБА_1 за 2020 рік, може вважатися доказом проживання однією сім`єю, оскільки даний доказ підтверджує лише наявність доходів ОСОБА_1 за певний період, однак не доводить витрачання даних доходів на ведення спільного господарства з ОСОБА_4 .

Апеляційний суд також враховує, що ОСОБА_4 за життя складено заповіт 25 жовтня 2018 року, яким він розпорядився щодо однієї з належних йому земельних ділянок на користь третьої особи ПрАТ "Агрофірма "Світанок", однак розпорядитися іншим майном на користь позивача і таким чином захистити її майнові інтереси як члена сім`ї, яким себе вважає позивач, він бажання не виявив.

Другою вимогою ОСОБА_1 в даному позові є зміна черговості спадкування після смерті ОСОБА_4 та включення її до спадкоємців першої черги разом із відповідачем ОСОБА_2 , оскільки вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала та надавала іншу допомогу ОСОБА_4 , який через похилий вік та тяжку хворобу був у безпорадному стані.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

За змістом наведеної норми при вирішенні питання про зміну черговості спадкування позивач повинен довести факт опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу та перебування спадкодавця у безпорадному стані, тобто стані, обумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Верховний Суд у постановах від 01 червня 2020 року в справі № 431/5445/19 (провадження № 61-6789св20), 02 грудня 2020 року в справі № 592/1045/18-ц (провадження № 61-820св20), від 01 березня 2021 року в справі № 233/5990/18 (провадження № 61-19232св19), від 17 березня 2021 року у справі №200/12980/14 (провадження №61-14159св19), від 25 березня 2021 року в справі №195/707/19-ц (провадження № 61-16935св20), від 22 квітня 2021 року в справі № 331/6453/18 (провадження № 61-380св21) зазначив, що підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних обставин, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (прихильне спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п`яти зазначених вище обставин.

Під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений віком, тяжкою хворою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Належними доказами, які підтверджують безпорадний стан особи, є відповідні медичні (лікарські) документи, висновки судово-медичних експертів.

Судом першої інстанції детально досліджено медичні документи ОСОБА_4 , а саме виписку з медичної карти амбулаторного хворого від 02 липня 2021 року, та встановлено, що останній звертався за медичною допомогою 02 вересня 2014 року до лікаря терапевта, після чого з 02 вересня 2014 року до 15 вересня 2014 року перебував на стаціонарному лікуванні в денному стаціонарі; 08 грудня 2016 року до лікаря травматолога з діагнозом "Забій правої половини грудної клітки"; 31 жовтня 2017 року до лікаря травматолога; 06 квітня 2018 року до сімейного лікаря; 28 грудня 2020 року - 29 грудня 2020 року до сімейного лікаря з діагнозом "Гострий обструктивний бронхіт", 10 березня 2021 року - 11 березня 2021 року з діагнозом "COVID-19, гостра респіраторна хвороба, двобічна пневмонія".

Таким чином, у справі, яка переглядається, встановлено, що померлий ОСОБА_4 , 1953 року народження, дійсно мав деякі хвороби, проте матеріали не містять та позивачем не надано належних, допустимих письмових (медичних) доказів (медичну довідку тощо) на підтвердження перебування спадкодавця ОСОБА_4 у безпорадному стані та неможливості здійснення догляду за собою.

Доводи позивача з посиланням на показання свідків щодо тяжкості хвороб ОСОБА_4 та його потреби у сторонньому догляді в зв`язку з похилим віком та станом здоров`я не підтверджені будь-якими доказами, а є особистими припущеннями осіб, які не є спеціалістами в галузі медицини, та відхиляються апеляційним судом.

Оскільки саме на позивача в силу положень ст. 12, 13 ЦПК України покладається доведення обставин, на які він посилається на підтвердження своїх вимог, відтак неспроможними та необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що неперебування систематично ОСОБА_4 на стаціонарному лікуванні з урахуванням інших встановлених обставин справи та показань свідків не беззаперечним підтвердженням того, що ОСОБА_4 не перебував у безпорадному стані та не потребував стороннього догляду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Апеляційний суд враховує, що зі змісту самого позову та апеляційної скарги вбачається, що спадкоємець ОСОБА_4 вів активний спосіб життя, займався домашнім та сільським господарством, що спростовує доводи ОСОБА_1 про його безпорадність.

Крім того, судом першої інстанції в результаті повного і всебічного дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, обґрунтовано встановлено, що позивачем не доведено перебування спадкодавця на її матеріальному забезпеченні.

Довідка про доходи ОСОБА_1 не може вважатися доказом матеріального забезпечення спадкодавця, оскільки не підтверджує обставин витрачання цих коштів на потреби ОСОБА_4 , крім того, доказів на підтвердження розміру доходів самого ОСОБА_4 та необхідності його матеріального утримання в зв`язку з недостатністю цих доходів позивачем до суду надано не було.

Відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що позивачем не доведено наявність зазначених вище юридичних фактів у їх сукупності, що є її процесуальним обов`язком у силу статті 12, 81 ЦПК України, та відмовив у задоволенні вимоги про зміну черговості права на спадкування.

Апеляційний суд враховує, що позовна вимога про зміну черговості права на спадкування з четвертої черги на першу є похідною від вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю, в задоволенні якої суд першої інстанції також обґрунтовано відмовив.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди з судовим рішенням і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 27 жовтня 2022 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.