ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/4440/20
провадження № 2/753/2843/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2022 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді: Сирбул О.Ф.,

за участю секретаря: Лаптєвої Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ майна шляхом стягнення грошової компенсації вартості частки такого майна, стягнення майнової компенсації за володіння і користування частиною у спільній частковій власності та припинення права власності на частку у спільному майні,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ майна шляхом стягнення грошової компенсації вартості частки такого майна, стягнення майнової компенсації за володіння і користування частиною у спільній частковій власності та припинення права власності на частку у спільному майні. Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 , на праві спільної часткової власності належить 1/4 частина спірної квартири АДРЕСА_1 . Вказана квартира загальною площею 72,9 кв.м перебуває у спільній частковій власності позивача та відповідачів. Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.06.2017 шлюб між позивачем і ОСОБА_2 розірвано. На протязі більше 10 років у вказаній квартирі проживає ОСОБА_5 (рідний брат відповідачки ОСОБА_2 та син відповідачки ОСОБА_4 ) разом зі своєю сім`єю та безоплатно користується належною мені частиною квартири. Відповідач ОСОБА_4 жодного дня у спірній квартирі не проживала. Вона була в ній зареєстрована та в подальшому отримала право власності на 1/4 частину в процесі приватизації, оскільки хворіла і для її лікування була необхідна реєстрація в м. Києві. Такими діями відповідачів була штучно зменшена частка позивача у праві власності на спірну квартиру, яку в свій час отримала відповідачка ОСОБА_2 на сім`ю з трьох чоловік ( ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ). Через численні конфліктні ситуації, як після залишення сім`ї в липні 2015 року, так і після розірвання шлюбу в червні 2017 року, позивач не міг користуватися належною йому часткою у квартирі АДРЕСА_1 та вимушений був шукати інше житло. Крім того, позивач з відповідачем ОСОБА_2 в період шлюбу було придбали квартиру АДРЕСА_2 . 04.05.2018 позивач та відповідач ОСОБА_2 , за взаємною згодою, подарували дане майно спільній доньці (відповідач у справі) ОСОБА_3 . У цей же день відповідачка ОСОБА_2 виплатила 1/2 частину обумовленої між ними компенсації за набуте в шлюбі майно та пообіцяла найближчим часом компенсувати решту грошей за умови відчуження належної позивачу 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , на користь доньки - відповідачки ОСОБА_3 . Проживати у зазначеній квартирі АДРЕСА_2 , як до її дарування, так і після позивач також не міг, оскільки там проживають відповідачі та співмешканець відповідача ОСОБА_2 . Фактично відповідачі, будучи зареєстрованими у квартирі АДРЕСА_1 , без згоди позивача вселили в це житло свого родича - ОСОБА_5 разом із сім`єю, а самі проживають у квартирі АДРЕСА_2 . Частки співвласників квартири АДРЕСА_1 , в натурі не можуть бути виділені, оскільки площі жилих кімнат не відповідають ідеальним часткам співвласників, а відповідачі використовують квартиру повністю, при цьому позивач не може в повній мірі розпоряджатись своїм майном, зокрема, проживати у спірній квартирі або отримувати кошти за користування належною йому часткою. На неодноразові пропозиції позивача продати квартиру та поділити грошові кошти від її реалізації відповідачі відмовляються. Отже, позивач, маючи у власності 1/4 частину спірної квартири, не має можливості користуватись і розпоряджатись своєю власністю на власний розсуд. Це зумовлено тією обставиною, що спільна квартира є неподільною та в ній зі згоди відповідачів тривалий час безоплатно проживають сторонні для позивача особи. Таким чином, між сторонами угоди про сплату грошової компенсації вартості його частки квартири АДРЕСА_1 , в добровільному порядку не досягнуто, відповідачі на відміну від позивача забезпечені житлом і спроможні виплатити йому матеріальну компенсацію.

Також відповідачі повинні сплатити позивачу матеріальну компенсацію за володіння і користування належною йому 1/4 частиною у спільній частковій власності, у вигляді компенсації частини коштів від орендної плати квартири, яка у середньому по м. Києву складає 14 000 грн. А відтак вартість оренди 1/4 частини квартири позивача складає 3 500 грн. на місяць.

У вимогах позову з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив суд: - стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рівних частинах на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки у праві спільної часткової власності в розмірі 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , у сумі 532 295, 75 грн.; - стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рівних частинах на користь ОСОБА_1 матеріальну компенсацію за володіння і користування 1/4 частиною квартири АДРЕСА_1 , у сумі 131 220,00 грн.; - право ОСОБА_1 на частку у праві спільної часткової власності в розмірі 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , припинити з дня отримання ОСОБА_1 грошової компенсації та визнати з цієї дати за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рівних частинах право спільної часткової власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 09 квітня 2020 року відкрито провадження по справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02.03.2021 у справі призначено оціночно-будівельну експертизу.

12 жовтня 2021 року на адресу суду від ФОП ОСОБА_7 надійшли матеріали вказаної цивільної справи 753/4440/20 разом з висновком експерта № 21223 від 08.10.2021 за результатами проведеної судової оціночно-будівельної експертизи.

Ухвалою суду від 20 жовтня 2021 року поновлено провадження у справі за позовом та призначено у підготовче судове засідання у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 23 листопада 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

У ході судового розгляду справи представник позивача позовні вимоги підтримувала в повному обсязі, з урахуванням збільшення розміру позовних вимог, з підстав викладених у позовній заяві. У судове засідання 15.09.2022 представник не з`явилась, від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність.

Відповідачі у судові засідання систематично не з`являлись, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином та у встановленому законом порядку, поважні причини неявки суду не повідомляли, заяв про розгляд справи за своєї відсутності або відкладення розгляду справи до суду від них не надходило.

У відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України відповідачі не скористались своїм процесуальним правом та не направили суду відзив на позовну заяву, із викладенням своєї позиції щодо позовних вимог.

Згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явились в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З урахуванням викладеного суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників судової справи.

Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що в позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.13 ЦПК України).

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Так судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , у рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого на підставі наказу відділу приватизації Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації №43133 від 16.10.2006.

Тобто кожній з сторін на праві власності належить 1/4 частина спірної квартири.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.06.2017 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Питання щодо розподілу спільного майна в судовому порядку не вирішувалось.

Для визначення розміру грошової компенсації вартості частки у спільній частковій власності та розміру майнової компенсації за володіння і користування цією часткою судовим експертом Лісниченко С.В. було проведено судову оціночно-будівельну експертизу за клопотанням позивача.

Так, згідно вказаного висновку ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , станом на час проведення дослідження, згідно наданих документальних даних, становить 2129183 гривень без ПДВ.

Середня ринкова вартість щомісячної орендної плати за квартиру АДРЕСА_1 , станом на час проведення дослідження, згідно наданих документальних даних, становить 14580 гривень без ПДВ.

Позивач звертаючись до суду із вказаним позовом в обґрунтування посилався на те, що маючи у спільній частковій власності квартиру, з липня 2015 року, і після розірвання шлюбу в червні 2017 року, не міг користуватися належною йому часткою у квартирі АДРЕСА_1 , та в повній мірі розпоряджатись своїм майном, зокрема, проживати у спірній квартирі або отримувати кошти за користування належною йому часткою. На його неодноразові пропозиції продати квартиру та поділити грошові кошти від її реалізації відповідачі відмовляються.

Таким чином з урахуванням визначеної судовим експертом загальної вартості спірної вартості квартирим у позовних вимогах просивстягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рівних частинах на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки у праві спільної часткової власності в розмірі 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , у сумі 532 295, 75 грн.

Проте, матеріали справи також жодним чином не свідчать про те, що позивач неодноразово, починаючи з 2015 по даний час звертався до правоохоронних органів з заявами про чинення перешкод у користуванні квартирою з боку відповідачів, а також, звернень до суду із позовами про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення до спірної квартири, як на підставу захисту своїх майнових прав на житло.

Таким чином, будь-яких доказів на підтвердження того, що після припинення шлюбних відносин позивача з відповідачем ОСОБА_2 , відповідачі чинять перешкоди у проживанні позивачу в спірній квартирі, представник позивача в судовому засіданні не надав, не здобуто таких доказів у ході судового розгляду справи.

З огляду на наведене, суд вважає, що позивачем не доведено факт перешкоджання йому у користуванні квартироюАДРЕСА_1 , іншими співвласниками майна, а саме відповідачами по справі, чим обмежувалось право позивача, як співвласника квартири, на володіння та користування тією частиною спільного майна в натурі, яке відповідає його частці у праві спільної часткової власності, та відповідно до вимог закону передбачало право вимагати від відповідачів відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. ( ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 5 статті 12 ЦПК України суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК України).

Натомість роль суду зводиться до керування ходом судового процесу; роз`яснення у випадку необхідності учасникам судового процесу їхніх процесуальних прав та обов`язків, наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК (п.п. 1, 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства.

Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Законодавцем визначено, а саме ч. 1 ст. 79 ЦПК України, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається в межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Зазначення доказів - це інформація, повідомлення про конкретні засоби доказування, на підставі яких підтверджується наявність чи відсутність викладених обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, що було виконано стороною позивача.

Якість доказування забезпечується визначеним ЦПК процесуальним порядком і способом їх дослідження.

Особливість по доказуванню полягає в тому, що воно виступає як право і обов`язок осіб, які беруть участь у справі. Вони мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні і письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування та заперечення, тобто мають право на доказування.

Сторони, подаючи докази, реалізують своє право по доказуванню і одночасно виконують обов`язок по доказуванню. Обов`язок по доказуванню покладається на того, хто звернувся за допомогою до суду.

Право доказування виступає як можливість подання доказів, участь в їх дослідженні, попередній оцінці та гарантується сукупністю процесуальних засобів і реалізується по волі заінтересованих осіб особисто або за допомогою суду у відповідності з своїми інтересами та вибором способу поведінки.

Обов`язок по доказуванню полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, який гарантується настанням несприятливих правових наслідків у випадку їх невиконання, зокрема, відмовою суду визнати наявність юридичного факту у разі невиконання стороною обов`язку по його доказуванню; якщо позивач не доведе підставу вимоги, то в позові належить відмовити.

Невиконання обов`язку по доказуванню для сторін й інших суб`єктів правового спору матиме матеріально-правові і процесуально-правові наслідки.

Згідно ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно ч. 2 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Згідно ч. 2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Із положень ч. 2 ст. 364 ЦК України не випливає обов`язок співвласника сплатити грошову або іншу матеріальну компенсацію вартості частки іншого співвласника, який бажає виділу та право співвласника, який бажає виділу на примусове стягнення зазначеної компенсації.

У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід було враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.

Таким чином суд враховує, що оскільки має бути згода співвласника, який бажає виділу, то відповідно виходячи із вищезазначених норм має бути згода також інших співвласників на відповідну матеріальну компенсацію за частку співвласника.

Нормами ЦК України не передбачено примусове стягнення з інших співвласників грошової компенсації у разі їх незгоди на таку компенсацію.

У судові засідання відповідачі не з`являлись, відзиву на позов не надали та відповідно не висловили про бажання здійснити матеріальну компенсацію позивачу вартості частки 1/4 квартири АДРЕСА_1 , що належить позивачу в порядку виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

Згідно ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925 цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в пункті 6статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Таким чином суд має встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б обґрунтовано підтверджували існування обставин, про які останній зазначає у позовній заяві. Вказані твердження ґрунтуються виключно на поясненнях самого позивача.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що право позивача на частину спільного майна відповідачами не порушено, отже у задоволенні позову у цій частині слід відмовити.

Оскільки у задоволенні первісної вимоги про стягнення компенсації вартості частки квартири судом відмовлено, то і у задоволенні позовної вимоги про припинення права ОСОБА_1 на частку у праві спільної часткової власності в розмірі 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , з дня отримання ним грошової компенсації та визнати з цієї дати за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рівних частинах право спільної часткової власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , слід відмовити, яка є похідною вимогою від первісної, у задоволенні первісної вимоги судом відмовлено, то і у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити.

Щодо вирішення позовної вимоги щодо стягнення з відповідачів у рівних частинах на користь ОСОБА_1 матеріальної компенсації за володіння і користування 1/4 частиною квартири АДРЕСА_1 , у сумі 131 220,00 грн., суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги у зв`язку з необґрунтованістю та не доведеністю, оскільки у матеріалах відсутні будь-які докази того, що спірна квартира використовується (орендується) іншими особами на платній основі.

Вказані твердженняпозивача на те, що відповідачі вселили до спірної квартири свого родича разом з його сім`єю ґрунтуються виключно на поясненнях самого позивача.

Так, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б обґрунтовано підтверджували існування обставин, про які останній зазначає у позовній заяві у розрізі процесуального закону.

Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновок суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновку про необхідність відмовити позивачу в задоволенні позову повністю.

Судові витрати стягненню з відповідачів не підлягають.

Керуючись вимогами ч. 3 ст.319, ч.1-3 ст.358, ч.1,2 ст. 364 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 12-13, 76-80, 133, 141, 200, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ майна шляхом стягнення грошової компенсації вартості частки такого майна, стягнення майнової компенсації за володіння і користування частиною у спільній частковій власності та припинення права власності на частку у спільному майні - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя: