Справа № 752/1421/21
Провадження № 2/752/1775/22
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12.10.2022 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Шевченко Т.М.

з участю секретаря Солодовник Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договорами позики,-

в с т а н о в и в:

30.12.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 несплачені суми боргу за договорами позики №14/05-09 від 14.05.2009 року та № 25/11-09 від 25.11.2009 року у розмірі 12 968 671,93 грн., вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що 14.05.2009 року між ОСОБА_3 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, укладено договір позики № 14/05-09, за умовами якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти у розмірі 1 200 000 грн., що станом а дату укладення договору становило еквівалент 157 372,92 доларів США.

Крім того, 25.11.2009 року між ОСОБА_3 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, укладено договір позики № 25/11-09, за умовами якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти у розмірі 300 000 доларів США.

За умовами укладених договір, позика повертається за вимогою позикодавця.

19.04.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договори про відступлення права вимоги за договорами позики №№ 14/05-09 від 14.05.2009 року та 25/11-09 від 25.11.2009 року.

На момент укладення договорів про відступлення права вимоги, грошові кошти позичальником не повернуто.

03.05.2019 року на адресу відповідача направлено повідомлення про зміну кредитора та вимоги про повернення грошових коштів за договорами позики.

У зв?язку із невиконанням відповідачем своїх зобов?язань за договорами позики, позивач, як новий кредитор у зобов?язанні, звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Кахно І.А. від 20.01.2021 року задоволено частково заяву позивача про забезпечення позову у справі (т. 1 а.с. 58-62).

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Кахно І.А. від 22.01.2021 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків (т. 1 а.с. 63).

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Кахно І.А. від 04.02.2021 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилам загального позовного провадження (т. 1 а.с. 90-91).

17.03.2021 року до суду надійшов відзив на позов від відповідача ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 118-121), в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на наступне.

В обґрунтування заперечень по суті позову, зазначено про безгрошовість та фіктивність укладених договорів позики. Зазначено, що у 2010 році ОСОБА_3 звертався до суду з аналогічним позовом про стягнення заборгованості за договорами позики, однак, в подальшому позов було залишено без розгляду у зв?язку із неявками ОСОБА_3 до суду.

22.03.2021 року до суду надійшли заперечення на відзив, в якому позивач зазначає, що посилання відповідача на фіктивність та безгрошовість договорів позики не ґрунтуються на вимогах закону (т. 1 а.с. 152-154).

22.03.2021 року до суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Свірєпової А.В. про застосування строків позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 159-161), в якій представник відповідача зазначає про те, що первісний кредитор ОСОБА_3 , інтереси якого представляв новий кредитор ОСОБА_1 , визнав свої права порушеними у 2010 році, у зв?язку із чим звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за обома договорами позики. В подальшому позов ОСОБА_3 залишено без розгляду, а через 10 років ОСОБА_3 укладено договір відступлення права вимоги з ОСОБА_1 . Оскільки ані залишення позову без розгляду, ані зміна кредитора у зобов?язанні не зупиняє та не змінює порядку обрахування строків позовної давності, такі строки у грудні 2020 року, тобто на момент звернення до суду з позовом ОСОБА_1 , є пропущеними, а сплив позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.03.2021 року витребувано докази у справі (т. 1 а.с. 168-170).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.03.2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 171-172).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.06.2021 року витребувано докази у справі (т. 1 а.с. 234-235).

13.07.2021 року до суду надійшли пояснення по справі від представника третьої особи ОСОБА_3 адвоката Сидорченка М.О. (т. 2 а.с. 1-4), в яких третьою особою підтверджено обставини укладення договорів позики між ним та відповідачем, а також невиконання відповідачем взятих на себе зобов?язань.

04.11.2021 року цивільну справу в порядку автоматизованого розподілу судових справ передано в провадження судді Шевченко Т.М. (т. 2 а.с. 22-24).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21.01.2022 року закрито підготовче провадження (т. 2 а.с. 52).

01.08.2022 року до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, у якій позивач просив суд стягнути з відповідача 4 179 390,72 грн., що станом на час звернення до суду еквівалентно 157 372,92 доларам США; 300 000 доларів США , що станом на час звернення до суду еквівалентно 7 967 172,60 грн., вирішити питання про розподіл судових витрат (т. 2 а.с. 126-128).

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні не визнали позовні вимоги та заперечували проти їх задоволення.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд надходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 14.05.2009 року між ОСОБА_3 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, укладено договір позики № 14/05-09, за умовами п. 1.1 якого позикодавець зобов?язується передати позичальнику у власність грошові кошти на умовах і в обсязі, передбаченому в цьому договорі, а позичальник - повернути позикодавцю кошти у встановлений цим договором термін (далі - договір № 14/05-09) (т. 1 а.с. 7-8).

Згідно п. 1.2 договору № 14/05-09, загальний розмір коштів, що надаються позикодавцем, складає 1 200 000 грн., що станом на момент укладення договору є еквівалентом 157 372,92 доларів США.

Відповідно до п. 2 договору № 14/05-09, кошти повинні бути повернені позикодавцю позичальником в повному обсязі за вимогою.

Матеріали цивільної справи містять розписку, складену 14.05.2009 року від імені ОСОБА_2 , згідно змісту якої останній відповідно до п.п. 1.1., 1.2, 1.3 договору позики № 14/05-09 від 14.05.2009 року отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 1 200 000 грн., що ствердив своїм підписом (т. 1 а.с. 11).

Також, судом встановлено, що 25.11.2009 року між ОСОБА_3 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, укладено договір позики № 25/11-09, за умовами п. 1.1 якого позикодавець зобов?язується передати позичальнику у власність грошові кошти на умовах і в обсязі, передбаченому в цьому договорі, а позичальник - повернути позикодавцю кошти у встановлений цим договором термін (далі - договір № 25/11-09) (т. 1 а.с. 9-10).

Згідно п. 1.2 договору № 25/11-09, загальний розмір коштів, що надаються позикодавцем, складає 2 397 000 грн., що станом на момент укладення договору є еквівалентом 300 000 доларів США.

Відповідно до п. 2 договору № 25/11-09, кошти повинні бути повернені позикодавцю позичальником в повному обсязі за вимогою.

Матеріали цивільної справи містять розписку, складену 25.11.2009 року від імені ОСОБА_2 , згідно змісту якої останній відповідно до п.п. 1.1., 1.2, 1.3 договору позики № 25/11-09 від 25.11.2009 року отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 300 000 доларів США, що ствердив своїм підписом (т. 1 а.с. 12).

19.04.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги № 14/05-09, за умовами п. 2.1 якого первісний кредитор відступає новому кредитору належне первісному кредитору право вимоги первісного кредитора до позичальника - ОСОБА_2 за договором позики № 14/05-09 від 14.05.2009 року (т. 1 а.с. 13-16).

Крім того, 19.04.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги № 25/11-09, за умовами п. 2.1 якого первісний кредитор відступає новому кредитору належне первісному кредитору право вимоги первісного кредитора до позичальника - ОСОБА_2 за договором позики № 25/11-09 від 25.11.2009 року (т. 1 а.с. 17-20).

Матеріали справи містять копії вимог ОСОБА_1 , датовані 03.05.2019 року, на ім? ОСОБА_2 щодо повернення грошових коштів за договорами позики № 14/05-09 від 14.05.2009 року та № 25/11-09 від 25.11.2009 року (т. 1 а.с. 23,24).

Крім того, матеріали справи містять копію опису вкладення у цінний лист та копію квитанції про оплату послуг на направлення поштового відправлення зазначених вимог на ім? ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 25,26), однак доказів отримання ОСОБА_2 вказаних вимог, матеріали справи не містять.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов?язань по поверненню грошових коштів, отриманих у позику.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначає про безгрошовість правовідносин, фіктивність договорів позики, а також просить застосувати до позовних вимог наслідки спливу строку позовної давності. обґрунтовуючи тим, що у 2010 році первісний кредитор ОСОБА_3 визнав своє право як позикодавця за договорами позики порушеним, внаслідок чого вже звертався до суду з аналогічними позовними вимогами.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від27 травня 2021 року у справі № 369/12376/17 (провадження № 61-4966св20).

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16-ц(провадження № 61-42076св18).

Судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини щодо позики, а позичальник не виконав зобов`язання перед позикодавцем.

При цьому суд відхиляє доводи відповідача щодо безгрошовості відносин та фіктивності договорів, з огляду на таке.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Факт укладення договорів позик та написання відповідних розписок відповідач не заперечує. Доказів, які б вказували на фіктивність укладених договорів, а так само на безгрошовість таких договорів, в розпорядження суду не надав.

Згідно з усталеною судовою практикою не може доводитися показаннями свідків виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК України, зокрема, у частині другій статті 937 ЦК України (форма договору зберігання), частині третій статті 949 ЦК України (обов`язок зберігача повернути річ), які до спірних правовідносин не застосовуються.

Відтак, суд вважає, що доводи відповідача про безгрошовість позики та про фіктивність договорів позики належними доказами не підтверджені та є припущеннями.

Разом з тим, суд погоджується з позицією відповідача щодо необхідності застосування до позовних вимог ОСОБА_1 наслідків спливу строків позовної давності для звернення до суду з даними вимогами, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Судом встановлено, що у 2010 році первісний кредитор ОСОБА_3 звертався до Голосіївського районного суду м. Києва з аналогічними позовними вимогами до відповідача ОСОБА_2 , що не заперечується та визнано у судовому засіданні новим кредитором ОСОБА_1 .

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06.04.2011 року, постановленою у цивільній справі № 2-826/11, позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики, залишено без розгляду (т. 1 а.с. 146).

Згідно ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Заміна сторін у зобов`язанні, відповідно до статті 262 ЦК України, не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, тобто після укладення 19.04.2019 року первісним ( ОСОБА_3 ) і новим ( ОСОБА_1 ) кредиторами договорів відступлення права вимоги, строки звернення до суду для ОСОБА_1 підлягають обчисленню так само, як і для ОСОБА_3 .

З даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду у грудні 2020 року.

З огляду на викладене суд вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду з вимогою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики від 14.05.2009 року та від 25.11.2009 року.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2-5, 10-13, 19, 81-82, 89, 142, 200, 206, 258-259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договорами позики, - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 21 жовтня 2022 року.

Суддя: