КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№22-ц/824/7037/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2022 року місто Київ

справа №755/52/21

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_11. - ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Яровенко Н.О., повний текст рішення складено 04 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Караєва Саміра Ельхан Кизи, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Служба у справах дітей та сім'ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання договору дарування недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року позивач звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів, в якому просив:

визнати недійсним договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Караєвою Самірою Ельхан Кизи та зареєстрованому в реєстрі 12 червня 2018 року за №1222;

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 41565565 від 12 червня 2018 року 14:36:00, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Караєвою Самірою Ельхан Кизи, на підставі договору дарування серії та номер: 1222, виданий 12червня 2018 року, посвідченогоприватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Караєвою Самірою Ельхан Кизи, про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 42,9 кв.м, житловою площею 28,4 кв.м.

В обґрунтування вимог посилався на те, що 20 жовтня 2016 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти в сумі 110000,00 доларів США, який оформлений у вигляді боргової розписки.

Вказував, що оскільки відповідач ОСОБА_3 не визнавав свого боргу та не хотів його повертати, 07квітня 2018 року на його адресу було направлено претензію про повернення коштів, а 27 квітня 2018 року позивач звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом про стягнення з ОСОБА_3 суми боргу за договором позики (справа №755/6545/18).

Посилався на те, що з метою уникнення виконання зобов`язання з повернення боргу та задля збереження майна, в процесі розгляду справи №755/6545/18, відповідач ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 12 червня 2018 року подарував квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 своїм родичам ОСОБА_6 та ОСОБА_6 по 1/2 частині кожному.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня 2020 року стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за розпискою в розмірі 110000,00 доларів США.

Вказував, що з метою затягування спору відповідач ОСОБА_3 у березні 2019 року звернувся до суду з позовом до нього, в якому просив визнати недійсним договір позики оформлений розпискою від 20 жовтня 2016 року.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 березня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 визнання договору позики недійсним.

Позивач вважає, що на час укладення оспорюваного договору дарування, відповідач ОСОБА_3 знав про існування не виконаного ним перед позивачем боргового зобов`язання, а тому передбачав негативні для себе наслідки у разі задоволення позовних вимог, а тому подарував своїм дітямоб`єкт нерухомого майна, якийперебував у його власності.

Посилався на те, що зазначений правочин був укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно ОСОБА_3 , тобто всупереч інтересам позивача, що вказує на наявність умислу приховати справжні наміри його укладення, а саме вивести нерухоме майно з власності відповідача ОСОБА_3 , під час існування майнового спору за його участю як боржника, з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання на підставі рішення суду.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Караєвою Самірою Ельхан Кизи та зареєстрованому в реєстрі 12 червня 2018 року за №1222;

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 41565565 від 12 червня 2018 року 14:36:00, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Караєвою Самірою Ельхан Кизи, на підставі договору дарування серії та номер: 1222, виданий 12червня 2018 року, посвідченогоприватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Караєвою Самірою Ельхан Кизи, про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 42,9 кв.м, житловою площею 28,4 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 по 420,40 грн. з кожного.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування матеріальних та порушення процесуальних норм права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що судом першої інстанції не враховано, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства. При цьому, судом першої інстанції не враховано, що позивачем не заявлено такої позовної вимоги, як припинення за відповідачами права власності на квартиру, що унеможливлює ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора та визнання недійсним документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

Вказував, що судом першої інстанції не враховано, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Зазначав, що оскільки на момент вчинення оспорюваного договору ОСОБА_3 був власником квартири, яка є предметом договору дарування, мав право розпоряджатися нею на власний розсуд, спірне нерухоме майно не мало жодних обтяжень права власності, не перебувало ні під арештом, ні під заставою, відтак, дії відповідача ОСОБА_3 з відчуження (дарування) належного йому на праві власності нерухомого майна не можуть бути визнані недобросовісною поведінкою, водночас позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорений договір дарування є фіктивним згідно статті 234 ЦК України або, що укладення договору дарування порушує права та законні інтереси позивача.

Посилався на те, що в момент укладення договору дарування у відповідача ОСОБА_3 перед позивачем була відсутня будь-яка заборгованість, оскільки борг у ОСОБА_3 перед позивачем виник лише через 2 роки після укладення договору дарування, а саме після ухвалення Дніпровським районним судом міста Києва рішення від 17 червня 2020 року.

Вказував, що в межах цієї справи суд першочергову увагу приділив інтересам позивача, а не інтересам дітей, яким належить спірна квартира.

21 липня 2022 року та 19 серпня 2022 року від представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_9 до Київського апеляційного суду надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких останній вказував, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Просив рішення суду залишити без змін.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Караєвої Саміри Ельхан Кизи надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутність.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами та останні не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 110000 доларів США та зобов`язався повернути вказані грошові кошти відразу за усною вимогою позикодавця, що підтверджується розпискою підписаною позивачем.

У зв`язку з невиконанням позичальником умов договору позики, ОСОБА_2 27 квітня 2018 року звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

12 червня 2018 року між ОСОБА_3 , від імені якого діє ОСОБА_8 (дарувальник) таОСОБА_6 та ОСОБА_6 , від імені яких діє законний представник ОСОБА_4 (обдаровувані) укладено договір дарування квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Караєвою Самірою Ельхан Кизи та зареєстровано в реєстрі 12 червня 2018 року за №1222.

Відповідно до п.1.1. договору дарування дарувальник передає майно, яким є квартира АДРЕСА_2 у власність обдаровуваних в рівних частках (по 1/2 (одній другій) частці кожному)безоплатно.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня 2020 року у справі №755/6545/18 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики, оформлений у виді розписки у розмірі 110000 доларів США, що в гривневому еквіваленті на день подання позову до суду відповідно до курсу НБУ складало 2885300 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 березня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 березня 2020 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_11 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що оспорюваний ним договір дарування слід визнати недійсними у зв`язку із його фіктивністю, оскільки не зважаючи на наявність боргу ОСОБА_3 , останній з метою уникнення погашення боргу та виконання своїх зобов`язань уклав безоплатний договір дарування зі своїми неповнолітніми синами ОСОБА_6 та ОСОБА_6 , від імені яких діяла законний представник ОСОБА_4 .

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції Цивільного кодексу України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч.ч.2, 3 ст.234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Відповідно до змісту вказаної статті фіктивним є правочин, що вчиняється без наміру створити юридичні наслідки, які складають зміст цього правочину. Ознака укладення правочину без наміру створити юридичні наслідки може бути притаманна діям однієї або обох сторін правочину. Однак фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу №369/11268/16-ц, не вбачала підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду України.

Крім того, у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Аналогічні висновки містяться також у постановах Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі №185/11584/19, 30 вересня 2021 року у справі №381/2296/18, від 15 грудня 2021 року у справі №187/795/19, від 03 червня 2022 року у справі №357/5239/20.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до претензії відповідач ОСОБА_3 повинен був сплатити борг не пізніше 15 квітня 2018 року.

А відтак, ОСОБА_3 , відчужуючи 12 червня 2018 року належне йому на праві власності нерухоме майно своїм синам ОСОБА_6 та ОСОБА_6 на підставі договору дарування, був обізнаний про невиконане ним грошове зобов`язання за розпискою від 20жовтня 2016 року.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оспорюваний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами (батько та сини) та останні не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами.

Дії ОСОБА_3 щодо укладення договору дарування зі своїми синами ОСОБА_6 та ОСОБА_6 , в інтересах яких діяла їх матір ОСОБА_4 були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близьких родичів з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок зобов`язань шляхом стягнення грошових коштів.

Сам по собі факт реєстрації права власності на спірне майно за оспорюваним договором дарування за ОСОБА_6 та ОСОБА_6 не спростовують доводів позивача про те, що оспорюваний правочин не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

А тому заслуговують на увагу посилання позивача на те, що відповідач ОСОБА_3 уклав оспорюваний правочин з метою ухилення вподальшому від виконання зобов`язань за розпискою.

Доводи апеляційної скарги про те, що в момент укладення договору дарування у відповідача ОСОБА_3 перед позивачем була відсутня будь-яка заборгованість, оскільки борг у ОСОБА_3 перед позивачем виник лише через 2 роки після укладення договору дарування, а саме після ухвалення Дніпровським районним судом міста Києва рішення від 17 червня 2020 року, колегія суддів відхиляє, оскільки боргові зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 виникли 20 жовтня 2016 року після укладення договору позики.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що оскільки на момент вчинення оспорюваного договору ОСОБА_3 був власником квартири, яка є предметом договору дарування, а тому мав право розпоряджатися нею на власний розсуд, спірне нерухоме майно не мало жодних обтяжень права власності, не перебувало ні під арештом, ні під заставою, відтак, дії відповідача ОСОБА_3 з відчуження (дарування) належного йому на праві власності нерухомого майна не можуть бути визнані недобросовісною поведінкою, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки як вбачається з матеріалів справи на час укладення оскаржуваного договору дарування у ОСОБА_3 були невиконані зобов`язання перед позивачем.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна.

Законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, в тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності. Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного особі суб`єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимог іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Припинення права власності на спірне майно за договором дарування не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, уникаючи сплату боргу та відчужуючи належне йомумайно на підставі договору дарування, укладеного зі своїми синами діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора, оскільки припинення права власності ОСОБА_3 на належне йому майно порушує майнові інтереси кредитора ОСОБА_2 і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі №654/1528/17, від 06 березня 2019 року у справі №317/3272/16-ц.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оспорюваний договір дарування не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на приховування нерухомого майна, з метою уникнення звернення стягнення на це майно.

Доводи апеляційної скарги про те, що в межах цієї справи суд першочергову увагу приділив інтересам позивача, а не інтересам дітей, яким належить спірна квартира, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних прав на виконання рішення суду про стягнення заборгованості за рахунок належного позичальнику нерухомого майна, а тому договір дарування спірного нерухомого майна, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 та ОСОБА_6 , від імені яких діялазаконний представник ОСОБА_4 (обдаровувані) підлягає визнанню недійсним на підставі статті 234 ЦК України.

Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст.216 ЦК України.

Згідно з вимогами частини першої ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Аналіз частини першої статті 216 ЦК України свідчить про те, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, що в свою чергу полягає у поверненні кожної із сторін правочину другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування - реституція.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, тлумачення наведеної норми права у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення рішення судом першої інстанції) дає підстави дійти висновку, що наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець вказав на те, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

До аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі №910/10963/19, від 18 листопада 2020 року у справі №154/883/19.

Враховуючи вимоги абзацу 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та наявність підстав для визнання договору дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 недійсним, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 41565565 від 12червня 2018 14:36:00, приватного нотаріуса Караєвої С.Е. Кизи про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 42,9 кв.м,житловою площею 28,4 кв.мпідлягає скасуванню.

А відтак, колегією суддів не було встановлено порушення судом першої інстанції статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та зводяться до переоцінки доказів, яким суд надав відповідну правову оцінку.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо підстав для задоволення позову є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_11. - ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: