Справа № 202/1740/22
Провадження № 2/202/1362/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2022 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Кухтіна Г.О.

за участю секретаря - Калантаєнка Д.В.

представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок, припинення права власності іншого співвласника з виплатою йому грошової компенсації, -

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернулась до суду із позовом за результатом якого просила суд припинити право власності ОСОБА_2 (далі - відповідач) на 2/3 частини у праві спільної часткової власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , з виплатою грошової компенсації вартості відповідної частки за рахунок позивача та визнати за ОСОБА_3 право власності на вказані 2/3 частини житлового будинку, що належать ОСОБА_2 .

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами виникають суперечки з приводу користування та утримання спільного майна - за адресою: АДРЕСА_1 (далі - будинок). Позивач є власником 1/3 частини спірного будинку, а відповідач - 2/3 частини. Відповідач є власником спірної частини будинку як спадкоємець ОСОБА_4 , в той же час відповідач у встановленому порядку свідоцтво про право на спадщину не отримував, своє право на нерухомість не зареєстрував, останнім була прийнята спадщина про що свідчить відповідна заява, подана нотаріусу. Відповідач у спірному будинку не проживає, участі у його утриманні не приймає, комунальні платежі не сплачує, не погоджується встановити прядок користування та володіння спірним майном. У зв`язку із вказаними обставинами позивач позбавлена можливості реалізувати свої права власника (у т.ч. продати, передати у користування або заставу), ігнорує пропозиції позивача щодо здійснення поточного та капітального ремонту, тощо. Також, позивач посилається на те, що спірний будинок (частина) є єдиною власністю позивача. Виділення 1/3 частини позивача є неможливим. На думку позивача, припинення права власності на 2/3 частини будинку відповідача, не завдасть останньому шкоди.

Відповідач повністю заперечував проти заявлених вимог. Відповідач пояснив, що не має у власності іншого жилого нерухомого майна, при цьому як раз позивачка є власником, крім 1/3 частини спірного будинку та власником квартири, загальною площею 51,3 кв.м. у м.Дніпрі. Крім того, відповідач зазначає, що дійсно, він с спадкоємцем 2/3 частини спірного будинку, однак відповідного свідоцтва не отримував. Також, вказав, що його частка - 2/3 частини спірного будинку, є значною часткою. Позивачка фактично перешкоджає позивачу користуватись спірним будинком, користується ним у повному обсязі сама, тому відповідач і не сплачує кошти за комунальні послуги, які повністю отримує позивач. Крім того, відповідач зазначив, що є батьком 6 дітей, іншого майна не має, а тому позбавлення його права власності на 2/3 частини спірного будинку завдасть відповідачу значної шкоди. Відповідач також зазначив, що запропонована позивачем сума є дуже малою, оскільки він не зможе за запропоновані кошти купити навіть 1-ну квартиру.

ІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Позивач є власником 1/3 частини будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

У відповідності до листа КП «ДМБТІ`ДОР №5541 від 27 квітня 2016 року, 1/3 частини спірного будинку належить позивачу, інші 2/3 частини - ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

На запит суду, Шостою дніпровською державною нотаріальною конторою направлено копію спадкової справи, у якій з наявних документів - заява ОСОБА_2 від 11 травня 2000 року про прийняття спадщини після смерті матері - ОСОБА_4 .

Виділення 1/3 частини спірного домоволодіння є неможливим у зв`язку із тим, що при поділі самостійні об`єкти не відповідають умовам, що передбачені чинним умовам, що передбачені чинними будівельними нормами, відповідно до висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкту нерухомого майна від 2 лютого 2022 року.

Позивачем надано копії документів, що підтверджують здійснення оплат за комунальні послуги у спірному будинку.

Надані позивачем докази в підтвердження здійснення нею будівельних робіт у спірному будинку, а саме копії: товарних чеків, розписка, квитанцій, видаткових накладних, рахунок - фактура, судом відхиляються з огляду на відсутність у вказаних документах ПІП позивача, адреси доставки, та інше (інформація, яка б підтверджувала, що товар придбаний з метою ремонту, будівельних робіт саме у спірному будинку).

У відповідності до звіту про оцінку вартості майна №1904.5/22 - вартість 2/3 частини спірного будинку складає 350 000,00 грн. без ПДВ.

У відповідності до інформаційних довідок з реєстрів речових права на нерухоме майно, станом на 15 липня 2022 року, позивач є власником квартири АДРЕСА_2 . У власності відповідача нерухоме майно не значиться.

На депозитний рахунок ТУ ДСА України в Дніпропетровській області на підставі квитанції № 4883-1961-9411-5853 від 14.10.2022 АТ «А-БАНК» ОСОБА_3 перерахувала кошти у розмірі 350 000 грн. для компенсації вартості відповідачу 2/3 частини спірного будинку.

ІІІ. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

У відповідності до п.1 Постанови ПВСУ №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК (435-15), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1540-06 ) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК ( 435-15 ) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Згідно положень статті 524 ЦК УРСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР 1963 року часом відкриття спадщини визначається день смерті спадкодавця.

Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР 1963 року діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого при спадкоємстві за законом є спадкоємцями першої черги в рівних частках.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно положень ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. (ст. 560 ЦК УРСР 1963 року).

Так, судом було встановлено, що відповідач подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (у передбачений законодавством шестимісячний строк) після смерті ОСОБА_4 . В той же час, суд звертає увагу на відсутність у матеріалах справи доказів того, що відповідач є спадкоємцем померлої, а саме те, що він приходився померлій сином. Свідоцтва про право на спадщину після ОСОБА_4 відповідач також не отримував.

Враховуючи вищевикладені обставини суд вважає, що наразі відсутні підстави стверджувати, що відповідач є власником 2/3 частини спірного будинку, що є підставою для відмови позивачу у задоволенні заявлених вимог.

Крім того, суд звертає увагу, що згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Правовою підставою для припинення права на частку у спільному майні є стаття 365 ЦК України.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17 зроблено висновок, що стаття 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, у пунктах 1-3).

Закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).

Аналіз зазначеного дає підстави для висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини 1 статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.

Вирішуючи спір, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених ст.365 ЦК України, для задоволення позову, оскільки 2/3 частини спірного будинку не можна вважати незначною часткою, відповідач не згоден на отримання запропонованого розміру компенсації вартості його частки, а також того, що припинення відповідного права завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, оскільки є єдиним нерухомим майном у його володінні.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно із частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Так положеннями ЦПК України визначено, що є доказами у цивільній справі, зокрема доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (частини перша, друга статті 76 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Враховуючи встановлені судом у справі обставини, а також норми законодавства, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись, ст. ст. 4, 11, 76-78, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) про визнання права власності на частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок, припинення права власності іншого співвласника з виплатою йому грошової компенсації

Повернути ОСОБА_3 з державного бюджету України сплачені кошти у розмірі 350 000 грн. (триста п`ятдесят тисяч гривень 00 коп.), внесені ОСОБА_3 на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Дніпропетровській області на підставі квитанції № 4883-1961-9411-5853 від 14.10.2022 АТ «А-БАНК».

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення складено 28 жовтня 2022 року.

Суддя Г.О. Кухтін