Проваження № 22-ц/824/9298/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 жовтня 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янськогорайонного суду м.Києва від 14 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва, третя особа Солом`янський районний відділ Державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про звільнення майна з-під арешту,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . Постановою державного виконавця відділу ДВС Солом`янського РУЮ у м.Києві від 19 березня 2007 року було накладено арешт на належне йому майно в межах виконавчого провадження, стягувачем за яким було КП «Дирекція з управління та обслуговування об`єктів житлового фонду Солом`янського району м. Києва». Вказує, що виконавче провадження відносно нього було завершене, а матеріали, які знаходилися на зберіганні, знищені. Однак, незважаючи на завершення виконавчого провадження, обтяження з належного йому майна не було зняте, воно досі зберігається, у зв`язку з чим просив зняти арешт із квартири АДРЕСА_1 , який накладений постановою державного виконавця відділу ДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві від 19 березня 2007 року.

Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 14 червня 2022 року провадження у справі закрите на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Не погоджуючись із ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити для продовження розгляду, посилаючись на її незаконність і необгрунтованість. Скарга мотивована хибністю висновків суду про те, що для зняття арешту він має звернутися із скаргою на дії виконавця, а не із позовом про звільнення майна з-під арешту. Суд не врахував, що він є власником спірної квартири і згідно ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має повне право володіти розпоряджатися квартирою, в тому числі вимагати усунення порушення будь-яких прав власника. Окрім того,

- 2 -

суд не звернув уваги, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-3943-1/04, виданого Солом`янським районним судом м.Києва 01 лютого 2005 року про стягнення з нього на користь КП УЖКГ Солом`янського району м. Києва 1563,40 грн. знищене за терміном зберігання, а виконавчий лист повернутий стягувачу без виконання. Оскільки виконавче провадженння закінчене і документи знищено, він позбавлений можливості захистити свої права у інший спосіб, аніж пред`явлення позову про звільнення майна з-під арешту.

Відповідач КП «Дирекція з управління та обслуговування об`єктів житлового фонду Солом`янського району м. Києва» правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати оскаржувану ухвалу Солом`янського районного суду м.Києва від 14 червня 2022 рокуяк незаконну.

Представник відповідача КП «Дирекція з управління та обслуговування об`єктів житлового фонду Солом`янського району м. Києва» Савчук Н.А. в суді апеляційної інстанції питання про оскаржуваної законність ухвали суду залишила га вирішення суду.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Закриваючи провадження у справі, судпершої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що у випадку накладення виконавцем арешту на майно боржника закон передбачає інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. При цьому, суд виходив з того, що право подати позов про визнання права власності на арештоване виконавцем майно і звільнення його з-під арешту згідно Закону України «Про виконавче провадження» належить іншим особам, які не є стороною (боржником) у виконавчому провадженні та вважають себе власниками (володільцями) майна.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Судом встановлено, що на виконанні відділу Державної виконавчої служби у Солом`янському районі м.Києва перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-3943-1/04, видаого 01 лютого 2005 року Солом`янським районним судом м.Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь КП УЖКГ Солом`янського району м. Києва боргу у розмірі 1563,40 грн. (а.с.12).

В межах вказаного виконавчого провадження постановою державного виконавця від 19 березня 2007 року накладено арешт на належну боржнику ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.10-11).

Також судом встановлено, що постановою державного виконавця від 16 квітня 2008 року виконавчий лист № 2-3943-1/04 від 01 лютого 2005 року повернуто стягувачу без виконання (а.с.12).

Відповідно до ст.1291 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

- 3 -

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного чи приватного виконавця, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ч.1 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (був чинним на момент повернення виконавчого листа стягувачу без виконання), виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві: 1) за письмовою заявою стягувача; 2) якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) якщо стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення, одержати певні предмети, що повинні бути передані йому від боржника згідно з рішенням; 4) у разі якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснює авансування витрат на проведення виконавчих дій, якщо їх авансування передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) якщо в результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання боржника - фізичної особи (за винятком виконавчих документів, зазначених у частині першій статті 42 цього Закону), а також виконавчих документів, за якими мають бути стягнені грошові кошти чи інше майно, та інших виконавчих документів, які можуть бути виконані без безпосередньої участі боржника; 6) якщо у боржника відсутнє майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу, або майно, визначене виконавчим документом, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), і здійснені державним виконавцем.

Згідно ч.5 ст.40 цього Закону повернення виконавчого документа стягувачеві з підстав, передбачених пунктами 2-6 частини першої цієї статті, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання в межах строків, встановлених статтею 21 цього Закону.

Водночас відповідно до положень ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року (чинний на момент звернення позивача з даним позовом), особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Аналіз змісту наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 рокуспір про зняття арешту з нерухомого майна, накладеного виконавцем, є спором про право цивільне, оскільки ініціюється особою, яка не є учасником виконавчого провадження і вважає себе власником цього майна. Це по-перше.

По-друге, закон надає право подачі позову про зняття арешту з майна виключно особі, яка не має статусу боржника у виконавчому провадженні, тобто особі яка не має боргових зобов`язань, встановлених судовим рішенням.

І по-третє, процесуальний закон передбачає захист прав боржника у виконавчому провадженні, в тому числі пов`язаних із накладенням арешу на його майно (рухоме чи

- 4 -

нерухоме) виключно шляхом подачі скарги на дії виконавця, а не в інший спосіб.

Установивши, що позивач був боржником у виконавчому провадженні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VIIЦПК України.

Такі висновки щодо неможливості пред`явлення позову про зняття арешту з майна боржником у виконавчому провадженні та встановлення законом іншого способу захисту його прав, а саме подання віповідної скраги на дії виконавця сформовані у цілому ряді постанов Верховного Суду та є усталеними.

Так у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19, змінивши підстави закриття провадження у справі за позовом боржника у виконавчому провадженнні про зняття арешту з належного йому майна, Велика Палата вказала, щовимоги ПрАТ «Компанія «Райз» до приватного виконавця про звільнення майна з-під арешту, заявлені позивачем у цій справі в порядку позовного провадження шляхом подання позовної заяви, не підлягають вирішенню у господарських судах і закриття провадження у справі є правильним саме з цих мотивів. При цьому ПрАТ «Компанія «Райз» має право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність виконавців та посадових осіб державної виконавчої служби в порядку частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», якщо цей виконавчий документ виданий на виконання судового рішення, або - до адміністративного суду в порядку частини другої цієї ж статті, якщо він виданий на виконання рішення іншого органу (п.п.22-23).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц, де залишаючи без змін судові рішення про зняття арешту з майна, накладеного виконацем, за позовом особи, яка не є боржником у виконавчому провадженнні, Верховний Суд вказав, що у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 3 червня 2016 року № 5).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18, залишаючи без змін ухвалу про закриття провадження у справі за позовом боржника у виконавчому провадженнні про зняття арешту з належної йому квартири, Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, а тому для нього встановлений інший порядок захисту порушеного права шляхом звернення до суду із скаргою, а не у порядку позовного провадження.

Такі ж висновки містяться у постановах Верховного Суду:від 23 грудня 2020 року у справі № 554/7908/17-ц; від 24 червня 2021 року у справі № 127/11276/20; від 08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20; від 01 грудня 2021 року у справі № 201/6486/20.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом того, що позивач є власником спірної квартири і згідно ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має повне право володіти розпоряджатися квартирою, в тому числі вимагати усунення порушення будь-яких прав власника колегія суддів відхиляє як необгрунтовані, оскільки закриття провадження не є втручанням чи перешкоджанням у здійсненні позивачем права власності. Підставами закриття є необхідність дотримання закону, яким встановлено інший спосіб захисту, яким

- 5 -

позивач у свою чергу вправі скористатися на захист своїх прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не звернув уваги, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-3943-1/04, виданого Солом`янським районним судом м.Києва 01 лютого 2005 року про стягнення з нього на користь КП УЖКГ Солом`янського району м. Києва 1563,40 грн., знищене за терміном зберігання, а виконавчий лист повернутий стягувачу без виконання, не спростовують висновків суду про закриття провадження.

Водночас апеляційний суд звертує увагу позивача, що повернення виконавчого листа стягувачу чи знищення виконавчого провадження за терміном зберігання ніяким чином не перешкоджають поданню відповідної скраги на дії державного виконавця в порядку розділу VII ЦПК України або подання безпосередньо до відповідного підрозділу ДВС заяви про зняття арешту.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для закриття провадження, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м.Києва від 14 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: