Справа № 203/3351/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2022 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська, в складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Биченковій Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи Перший Правобережний відділ державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах м.Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,-

ВСТАНОВИВ:

До Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшла вищезазначена заява ОСОБА_1 , в якій останній посилався на те, що за поданням Кіровського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції 30.10.2012 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська було винесено ухвалу про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 02.11.2009 року у справі №2-9538/2009. Відповідно до листа, наданого Першим Правобережним відділом державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах м.Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) на теперішній час виконавче провадження №19500603 завершене, а справу знищено. Жодних інших проваджень з виконання рішення суду від 02.11.2009 року не перебуває. Посилаючись на те, що відповідні спеціальні заходи у вигляді тимчасового обмеження у парві виїзду за межі України можуть застосовуватись на стадії виконання судових рішень, а виконавче провадження завершене, довготривалість відповідних заходів, які обмежують його свободу пересування, заявник просив скасувати тимчасове обмеження його управі виїзду за межі України, застосоване згідно ухвали Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 30.10.2012 року у справі №0418/6807/2012.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 08.09.2022 року заяву було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні.

В наданій заяві ОСОБА_1 просив розглянути заяву без його участі, зазначивши про підтримання останньої.

Заінтересовані особи явку своїх представників за викликами не забезпечили, про причини неявки не повідомили.

За вказаних обставин, враховуючи положення, ст.ст.211,223,247,441 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути заяву за відсутності сторін, за наявними у справі матеріалами та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Перевіривши викладені в заяві доводи та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи №0418/6807/2012, в рамках останньої ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 30.10.2012 року було задоволено подання Кіровського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №19500603 у праві виїзду за межі України до виконання ним рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 02.11.2009 року у цивільній справі №2-9538/2009.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Поряд з цим, Законом №2475-VIII від 03.07.2018 року було внесено зміни до ст.441 ЦПК України, яку доповнено частиною п`ятою, що встановлює право суду скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Частиною 1 ст.3 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу,Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ч.ч.2,3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Схожі висновки Європейський суд з прав людини зробив у справі «Ігнатов проти Болгарії» («Ignatov v. Bulgaria», 02.07.2009), де неможливість судового оскарження тривалого обмеження указаного вище права людини, що полягало у забороні видачі закордонного паспорту, була визнана порушенням ст.2 Протоколу до Конвенції та ст.13 Конвенції.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013 року) Європейський суд з прав людини застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон в зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі Європейський суд з прав людини визнав порушення ст.2 Протоколу №4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто лише в зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Перевіряючи обґрунтованість клопотання, суд з урахуванням вищенаведеного враховує, що тимчасове обмежено боржника у праві виїзду за межі України є одним і заходів примусового виконання судового рішення та може бути застосоване судом в разі ухилення останнього від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Суд враховує, що відповідно до листа Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах м.Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) від 05.09.2022 року ОСОБА_1 було повідомлено про неможливість надання матеріалів виконавчого провадження №19500603, з посиланням на закінчення трирічного строку його зберігання.

Вказане свідчить про те, що відповідне виконавче провадження на теперішній час у вказаному відділі на виконанні не перебуває.

Доказів тому, що виконавчий лист стягувачем повторно пред`являвся для примусового виконання та його перебування на виконанні, під час розгляду справи сторонами суду не представлено.

З урахуванням наведеного, а також враховуючи, що такий захід примусового виконання, як тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України в силу приписів ч.3 ст.441 ЦПК України, застосовується у виконавчому провадженні, яке виконується, суд приходить до висновку, що за вказаних обставин подальше застосування обмежень згідно ухвали Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 30.10.2012 року стосовно ОСОБА_1 , що діють на протязі майже десяти років, на теперішній час не є виправданим та пропорційним меті та підставам їх застосування, що враховувались при постановленні ухвали від 30.10.2012 року.

В зв`язку з цим, суд приходить до висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, застосованого на підставі ухвали Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 30.10.2012 року у цивільній справі №0418/6807/2012.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2,3,5,10-13,211,223,247,258-261,441 ЦПК суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи Перший Правобережний відділ державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах м.Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1 ), застосоване на підставі ухвали Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 30 жовтня 2012 року у цивільній справі №0418/6807/2012 за поданням Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції у виконавчому провадженні №19500603.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскарження учасниками справи шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено 20 жовтня 2022 року.

Суддя С.Ю.Казак