Постанова

Іменем України

10 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 569/7305/21

провадження № 61-5662св22

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_1 ,
відповідач - комунальне некомерційне підприємство «Центральна міська лікарня» Рівненської міської ради,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 24 травня 2022 року в складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Хилевича С. В., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня» Рівненської міської ради (далі - КНП «Центральна міська лікарня») про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем з 01 червня 1994 року. 21 грудня 2020 року відповідачем видано наказ № 220-к «Про внесення змін у штатний розпис», яким з метою оптимізації штатних посад та приведення штатів закладу у відповідність до умов контрактування з Національною службою здоров`я України та вимог за програмою медичних гарантій на 2021 рік, на підставі протоколу засідання тарифікаційної комісії, наказано: 1. Заступнику головного лікаря з економічних питань ОСОБА_2, у зв`язку з змінами в організації виробництва і праці, оптимізації штатних посад стаціонару та поліклініки, внести зміни у штатний розпис КНП «Центральна міська лікарня» з 10 березня 2021 року, а саме: 1.1. вилучити із штатного розпису структурний підрозділ «Фізіотерапевтичне відділення для поліклініки і стаціонару»; 1.2. перейменувати відділення «Обласний центр артрології та відновного лікування на 45 ліжок» на «Обласний центр артрології та реабілітації на 45 ліжок» (у т. ч. 15 реабілітаційних ліжок). 3.1. ввести в структуру поліклініки «Фізіотарапевтичний кабінет». Фактично таким наказом було виведено Фізіотерапевтичне відділення в кількості 46,25 посад (у тому числі лікарі - 3,25 посад), та введено фізіотерапевтичний кабінет поліклініки на 19,0 посад (у тому числі лікарі - 1,0 посад). У зв`язку із цим 05 січня 2021 року позивач був попереджений про скорочення чисельності працівників, а 09 березня 2021 року - звільнений із займаної посади завідувача фізіотерапевтичним відділенням для поліклініки та стаціонару лікаря-фізіотерапевта у зв`язку із скороченням штату працівників. ОСОБА_1 вважає своє звільнення незаконним, оскільки йому не було запропоновано наявні вакантні посади на підприємстві, тому відповідач порушив його право на працю, його звільнення незаконне, відповідачем не дотримано визначений законодавством порядок звільнення.

Позивач просив суд: скасувати наказ № 40-к від 04 березня 2021 року про звільнення його з посади завідувача фізіотерапевтичним відділенням для поліклініки та стаціонару лікаря-фізіотерапевта КНП «Центральна міська лікарня»; поновити на роботі з 10 березня 2021 року; стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 10 березня 2021 року по день ухвалення рішення; допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць; здійснити розподіл судових витрат, стягнувши з відповідача на його користь витрати на правничу допомогу.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04 січня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено:

- скасовано пункт 1.1. наказу № 40-к від 04 березня 2021 року стосовно звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача фізіотерапевтичним відділенням для поліклініки та стаціонару лікаря-фізіотерапевта;

- поновлено ОСОБА_1 на роботі в КНП «Центральна міська лікарня» на посаді завідувача фізіотерапевтичним відділенням для поліклініки та стаціонару лікаря-фізіотерапевта з 10 березня 2021 року;

- стягнено з КНП «Центральна міська лікарня» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 березня 2021 року до 04 січня 2022 року у розмірі 99 407,36 грн з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті;

- стягнено з КНП «Центральна міська лікарня» в дохід держави судовий збір в сумі 1 816 грн;

- стягнено з КНП «Центральна міська лікарня» на користь ОСОБА_1 витрати на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 14 000 грн;

- допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді завідувача фізіотерапевтичним відділенням для поліклініки та стаціонару лікаря-фізіотерапевта та стягнення з КНП «Центральна міська лікарня» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт неправомірного звільнення у зв`язку з допущеними порушеннями Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). У відповідача була можливість запропонувати позивачу вакантні посади, проте у порушення статті 49-2 КЗпП України він не виконав свого обов`язку. Також відповідачем не враховано тривалого безперервного стажу роботи позивача.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 24 травня 2022 року апеляційну скаргу КНП «Центральна міська лікарня» задоволено.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 січня 2022 року скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до КНП«Центральна міська лікарня» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову, оскільки звільнення позивача відбулося без порушення трудового законодавства України. Скорочення посади позивача відбулося у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці. Позивач був завчасно повідомлений про скорочення його посади, він відмовився від запропонованих відповідачем вільних посад, які б відповідали його освіті та кваліфікації. Крім цього, при розгляді справи була встановлена згода щодо звільнення позивача у зв`язку із скороченням штату відповідної профспілкової організації.

Отже, звільнення позивача здійснено з дотриманням вимог чинного законодавства, а тому відсутні підстави для скасування наказу про його звільнення, поновлення його на роботі та відповідно і стягнення середнього заробітку за час вимішеного прогулу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

22 червня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Рівненського апеляційного суду від 24 травня 2022 року.

У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Рівненського апеляційного суду від 24 травня 2022 року та залишити в силі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 січня 2022 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 28 червня 2022 року відкрив провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 24 травня 2022 року та витребував справу з суду першої інстанції.

Справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставами касаційного оскарження постанови Рівненського апеляційного суду від 24 травня 2022 року заявник вказує застосування в оскаржуваному рішенні норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 та постановах Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, від 23 травня 2018 року у справі № 334/1939/16-ц. Крім того, заявник зазначає, що апеляційний суд порушив норми процесуального права, а саме, не дослідив зібрані у справі докази та встановив обставини справи на підставі недостатніх доказів. Апеляційний суд помилково вважав, що відповідач запропонував всі вакантні у нього посади для позивача.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Позиції інших учасників

У серпні 2022 року КНП «Центральна районна лікарня» надіслало відзив на касаційну скаргу, в якому вказувало на безпідставність доводів касаційної скарги та законність оскаржуваної постанови апеляційного суду. Просило суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Фактичні обставини, встановлені судами

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з 01 червня 1994 року працював на посаді лікаря по мануальній терапії травматологічного відділення Центральної міської лікарні м. Рівне. 12 липня 1994 року його було призначено завідувачем фізіотерапевтичним відділенням Центральної міської лікарні м. Рівне.

У вересні 2018 року Центральна міська лікарня м. Рівне реорганізована шляхом перетворення на КНП «Центральна міська лікарня».

21 грудня 2020 року, з метою оптимізації штатних посад та приведення штатів закладу у відповідність до умов контрактування з Національною службою здоров`я України та вимог за програмою медичних гарантій на 2021 рік, на підставі протоколу засідання тарифікаційної комісії, КНП «Центральна міська лікарня» прийнято наказ № 220-к «Про внесення змін у штатний розпис», в якому, зокрема, вказано заступнику головного лікаря з економічних питань ОСОБА_2 , у зв`язку з змінами в організації виробництва і праці, оптимізації штатних посад стаціонару та поліклініки, внести зміни у штатний розпис КНП «Центральна міська лікарня» з 10 березня 2021 року, а саме: вилучити із штатного розпису структурний підрозділ «Фізіотерапевтичне відділення для поліклініки і стаціонару»; перейменувати відділення «Обласний центр артрології та відновного лікування на 45 ліжок» на «Обласний центр артрології та реабілітації на 45 ліжок» (у т. ч. 15 реабілітаційних ліжок); ввести в структуру поліклініки «Фізіотарапевтичний кабінет». Також вказаним наказом передбачено вилучити із штатного розпису 2.1. «Стаціонар» 2.1.1. «Фізіотерапевтичне відділення для поліклініки та стаціонару»: - завідувач відділення лікар-фізіотерапевт 1,0 посада; лікар-фізіотерапевт 2,25 посад, всього вилучити з 10 березня 2021 року 46,25 посад (у т.ч. лікарі - 3,25 посад). Введено в штатний розпис з 10 березня 2021 року 3.1. «Стаціонар» 3.1.2. «Обласний центр артрології та відновного лікування на 45 ліжок»: лікар-фізіотерапевт - 1,0 посада; 3.2. «Поліклініка» 3.2.1. «Фізіотерапевтичний кабінет» - лікар фізіотерапевт 1,0 посада.

У зв`язку із змінами у штатному розписі відповідача, останнім прийнято наказ № 228-к від 30 грудня 2020 року «Про попередження працівників», відповідно до якого працівників, які підлягали скороченню, в тому числі позивача ОСОБА_1 , попереджено про наступне вивільнення з 10 березня 2021 року. З цим наказом позивач ознайомлений 05 січня 2021 року.

12 січня 2021 року на засіданні профспілкового комітету КНП «Центральна міська лікарня» розглянуто подання головного лікаря КНП «Центральна міська лікарня» та надана згода на звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача фізіотерапевтичним відділенням для поліклініки та стаціонару лікаря-фізіотерапевта за скороченням штату.

02 лютого 2021 року відповідач направив лист № 1-8/242 ОСОБА_1 з обґрунтуванням необхідності скорочення штату працівників та з пропозицією працевлаштування на вакантні посади: брат медичний ЛФК, брат медичний фізіотерапії обласного центру артрології та реабілітації, брат медичний палатний нейрохірургічного відділення (інсультний блок).

Лист ОСОБА_1 отримав 02 лютого 2021 року, що засвідчив своїм підписом із зазначенням дати отримання.

Пунктом 1.1. наказу № 40-к від 04 березня 2021 року «Про звільнення працівників» завідувача фізіотерапевтичним відділенням для поліклініки та стаціонару лікаря-фізіотерапевта ОСОБА_1 звільнено з займаної посади у зв`язку з змінами в штатному розписі та скороченням штату і чисельності з 09 березня 2021 р. на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Як видно із касаційної скарги, рішення апеляційного суду, визначене у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України було проведено відповідачем з дотриманням відповідних норм трудового законодавства і протилежного позивачем не доведено. Разом із цим, оскільки звільнення позивача є законним, то відповідно відсутні підстави для поновлення його на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції,оскільки вони відповідають нормам чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, а також фактичним обставинам справи, встановленим апеляційним судом на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження наданих доказів.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, необхідно з`ясувати чи дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Пунктом 1 частини першої статі 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізаціях, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40, пунктами 2, 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Апеляційний суд встановив, що 12 січня 2021 року на засіданні профспілкового комітету КНП «Центральна міська лікарня» надана згода на звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача фізіотерапевтичним відділенням для поліклініки та стаціонару лікаря-фізіотерапевта за скороченням штату.

Згідно частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Апеляційним судом установлено, що у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, а саме, скорочення чисельності штату працівників, позивач попереджався про наступне вивільнення за два місяці з дати його попередження.

05 січня 2021 року ОСОБА_1 було ознайомлено із наказом про зміни в організації виробництва і праці, та звільнення у зв`язку із цим з 09 березня 2021 року.

Отже, позивач був попереджений про наступне звільнення з врахуванням вимог статті 49-2 КЗпП України та без порушення вимог частини другої статті 40 КЗпП України.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17 викладено правові висновки, що «При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота».

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Подібна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 14 квітня 2022 року, від 30 червня 2022 року в справі № 522/8292/20, від 19 липня 2022 року в справі № 711/1284/20.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Апеляційний суд встановив, що з часу попередження про наступне вивільнення та до дати звільнення ОСОБА_1 у КНП «Центральна міська лікарня» були вакантні посади: лікаря-інфекціоніста дитячого, лікаря-патологоанатома, лікаря-невролога, лікаря-лаборанта, логопеда та інженера-енергетика, брат медичний ЛФК; брат медичний з фізіотерапії обласного центру артрології та реабілітації (тимчасово); брат медичний палатний нейрохірургічного відділення (інсультний блок), реєстратор медичний з ведення медичної документації.

ОСОБА_1 після попередження про наступне вивільнення, пропонувались усі вакантні посади, що були у КНП «Центральна районна лікарня», які відповідали його освіті, кваліфікації, досвіду, та із збереженням медичного стажу і доплат для позивача, а саме: брат медичний ЛФК; брат медичний з фізіотерапії обласного центру артрології та реабілітації (тимчасово); брат медичний палатний нейрохірургічного відділення (інсультний блок). Зазначене підтверджено листом № 1-8/242 від 02 лютого 2021 року, направленим відповідачем ОСОБА_1 , який отриманий 02 лютого 2021 року

Апеляційний суд критично оцінив твердження позивача про те, що останній після отримання листа не висловив для відповідача ані згоду на пропозицію, ані відмову від переведення на одну із запропонованих посад. Відсутність реакції позивача на викладену у листі від відповідача інформацію про вакантні посади, які він може обіймати і виконувати роботу, з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, суд апеляційної інстанції правильно оцінив як відмову позивача від запропонованого відповідачем працевлаштування.

Разом із цим, апеляційний суд обґрунтовано вважав, що вакантні посади лікаря-інфекціоніста дитячого, лікаря-патологоанатома, лікаря-невролога, лікаря-лаборанта, логопеда та інженера-енергетика після попередження про звільнення ОСОБА_1 правомірно не були запропоновані останньому, оскільки не відповідали його спеціальності (освіті та кваліфікації) - позивач має вищу кваліфікаційну категорію за спеціальністю «Фізіотерапія», а вказані посади вимагали іншої професійної підготовки. Аналогічно посада реєстратора з ведення медичної документації також не пропонувалась позивачу, оскільки вказана робота не відповідала його професії, оскільки стосувалася виключно документообігу (діловодства), однак не пов`язана з практичною лікарською (медичною) діяльністю (медичною/лікарською практикою).

Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 не порушено вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Суд апеляційної інстанції, встановив, що у КНП «Центральна районна лікарня» відбулися зміни у організації виробництва, що мало наслідком скорочення штату працівників, у тому числі позивача. Відповідачем дотримано порядок звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 та поновлення на роботі, оскільки його звільнення відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства України.

Згідно статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи, що звільнення позивача відбулося на законних підставах, позовні вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також задоволенню не підлягають.

Ураховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції, дослідивши належними чином надані докази та встановивши дійсні фактичні обставини у справі, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову з підстав необґрунтованості заявлених позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів Верховного Суду відхиляє доводи касаційної скарги щодо ухвалення оскаржуваних рішень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, від 23 травня 2018 року у справі № 334/1939/16-ц, а також у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, тому що висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, оскільки у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

У справі № 800/538/17 Велика Палата Верховного Суду, скасовуючи рішення Касаційного адміністративного суду та задовольняючи позовні вимоги позивача, вказала, що як установлено судом та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_3 неодноразово звертався до Генеральної прокуратури України із заявами про переведення його на іншу посаду (05 січня, 02 серпня, 05 жовтня та 28 листопада 2017 року), однак у їх задоволенні було відмовлено та призначено інших осіб. У період з 30 травня 2016 року по 04 грудня 2017 року у Генеральній прокуратурі України були вакантними 1225 посад, з яких у її центральному апараті було призначено 1108 працівників. Однак, у порушення вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України переважна більшість із зазначених посад ОСОБА_3 запропонована не була. Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає, що вказані вище порушення трудових прав ОСОБА_3 призвели до незаконного його звільнення, тому Касаційний адміністративний суд дійшов помилкового висновку, що рішення Комісії від 22 листопада 2017 року № 283зпз-17 «Про внесення подання про звільнення ОСОБА_3» обґрунтоване, прийняте у спосіб, на підставі та в межах, передбачених Конституцією та законами України.

У справі № 334/1939/16-ц Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зазначив, що висновок цього суду про недотримання роботодавцем положень частини третьої статті 49-2 КЗпП України є передчасним. Апеляційний суд залишив поза увагою, що посаду, яка виключалася із штатного розпису, займала лише одна особа - позивач, а тому не було перед ким визначати його переважне право на залишення на роботі та не звернув уваги на те, що у такому випадку правила статті 42 КЗпП України не можуть застосовуватися. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є похідними та безпосередньо пов`язані з вирішенням судом питання щодо підстав для поновлення позивача на роботі. Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи та норма матеріального права, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, апеляційним судом не встановлено, оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно до статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У справі № 6-40цс15 Верховний Суд України, залишаючи без змін ухвалу суду касаційної інстанції вказав, що посада завідувача районним методичним кабінетом, яку обіймала ОСОБА_17 (позивач), скорочена, наявність посад у відділі освіти чи Нововоронцовській районній державній адміністрації Херсонської області, вакантних, на момент повідомлення ОСОБА_17 про скорочення чисельності штату працівників, судами не установлено. Встановивши наявність обставин, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суд дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення ОСОБА_17 відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства, у тому числі статті 49-2 КЗпП України.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що суди у справі, що переглядається, не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, встановлені фактичні обставини.

Колегія суддів також відхиляє інші доводи касаційної скарги про те, що постанова апеляційного суду ухвалена з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваного рішення апеляційного суду. Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не надав належної оцінки доказам та встановив обставини справи на підставі недостатніх доказів, висновків апеляційного суду не спростовують, на законність рішення суду апеляційної інстанції не впливають, а спрямовані на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції за загальним правилом частини першої статті 400 ЦПК України, оскільки Верховний Суд не вправі встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Таким чином, доводи касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.

Проаналізувавши зміст постанови суду апеляційної інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судом ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, оскаржуване судове рішення відповідає вимогам вмотивованості.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що апеляційним судом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законне і обґрунтоване судове рішення в цій справі.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 24 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук