Провадження № 2/466/109/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» жовтня 2022 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі : головуючого - судді Кавацюка В.І.

при секретарі Молінській С.В., Настасяк Б.І.

учасники справи: позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

представник позивача ОСОБА_5

представник відповідача ОСОБА_6

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові об`єднану цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору позичення грошових коштів недійсним та позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позичення грошових коштів,

у с т а н о в и в:

21 грудня 2018 року ОСОБА_1 (до розірвання шлюбу - ОСОБА_7 ) пред`явила в Шевченківський районний суд м. Львова позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору позичення грошових коштів недійсним.

В обгрунтування позовних вимог зіслалась на те, що 29 серпня 2008 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який був зареєстрований Брюховицькою селищною радою м. Львова, актовий запис №14, що підтверджується долученою до позовної заяви копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

Від спільного життя ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_8 , що підтверджується долученою до позовної заяви копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .

Однак подружнє життя між ними не склалося через протилежні погляди на шлюб і сім`ю. Відповідач ОСОБА_2 постійно вчиняв скандали та сварки, застосовував до неї моральне та фізичне насильство, принижував її гідність тощо.

Така поведінка ОСОБА_2 призвела до того, що вони припинили подружні відносини, вона змушена була звернутись в суд та рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2018 року у цивільній справі № 466/4180/18 їх шлюб було розірвано, що підтверджується долученою до позовної заяви копією вищевказаного судового рішення.

Під час перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 ними за спільні кошти було набуто у власність квартиру в новозбудованому будинку, загальною площею 72, 2 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного доходу (заробітку). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Незважаючи на те, що зазначена вище квартира, яка була набута ними за спільні кошти, під час перебування у зареєстрованому шлюбі належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, право власності на дану квартиру було зареєстровано виключно на ОСОБА_2 .

Оскільки питання щодо поділу набутої у шлюбі вищевказаної квартири ними не було вирішено в добровільному порядку, а відповідач ОСОБА_2 категорично стверджував, що право власності на квартиру зареєстровано на його ім`я та він є її одноосібним власником, а тому вона змушена була звернутися до Шевченківського районного суду м. Львова з позовною заявою про поділ майна подружжя, в якій просила суд, визнати вищевказану квартиру об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та здійснити поділ спірної квартири, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, тобто визнати за нею і ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини спірної квартири.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова (головуючий суддя Федорова О.Ф.) від 09 жовтня 2018 року відкрито провадження у цивільній справі №466/7108/18 за її позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В ході розгляду вищезазначеної цивільної справи №466/7108/18 про поділ майна подружжя, відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на її позовну заяву, в якому він заперечував проти задоволення позову, зазначивши про те, що спірна квартира є його особистою приватною власністю, оскільки була придбана за кошти у сумі 50 000 доларів США, які були позичені у його батьків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі договору позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року.

Крім цього, під час розгляду цивільної справи № 466/7108/18 за її позовом про поділ майна подружжя, з веб-сайту судової влади України вона дізналась про те, що батьки її колишнього чоловіка - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися з позовом до свого сина ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року, очевидно з метою «закріплення» судовим рішенням правової позиції свого сина у справі про поділ спірної вище зазначеної квартири, та легалізації» судовим рішенням фіктивного договору позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року, та як наслідок, переслідуючи мету позбавлення її права власності на частку вищезазначеної спірної квартири, яка є предметом поділу в цивільній справі №466/7108/18.

Вона, ОСОБА_9 , вважає, що договір позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року, як правочин, не відповідає вимогам ч.ч. 1, 2, 5 ст. 203 ЦК України, оскільки він укладений з порушенням норм цивільного та сімейного законодавства, без наміру створення реальних правових наслідків, які обумовлювалися ним (фіктивний правочин), зважаючи на те, що грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США, зазначені в п. 1 даного договору, не були реально передані ОСОБА_3 і ОСОБА_4 їхньому сину ОСОБА_2 та він укладений лише з метою його використання як штучно створеного доказу в цивільній справі № 466/7108/18 за її позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (квартири АДРЕСА_2 ) та введення суду в оману щодо походження грошових коштів, за рахунок яких була придбана спірна квартира, а також з метою позбавлення її права власності на частку у вищевказаній квартирі.

Вважає, що вказаний вище договір позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року має бути визнаний судом недійсним, виходячи з наступного.

Зі змісту цього договору вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позичили своєму чсинові ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 50 000 доларів США, які останній начебто прийняв ще до підписання даного договору.

Згідно п.3 договору позичені у своїх батьків кошти ОСОБА_2 зобов`язувався витратити на придбання квартири АДРЕСА_3 (далі - спірна квартира).

Однак з матеріалів цивільної справи вбачається, договір купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру було укладено 17 травня 2014 року, а тому виникає запитання, чому батьки ОСОБА_2 начебто позичили своєму сину грошові кошти на спірну квартиру лише 12 січня 2017 року, а не в 2014 році, коли укладався договір купівлі - продажу майнових прав на квартиру, якщо такі кошти мали б бути витрачені на придбання саме цієї квартири. Вважає за необхідне звернути увагу на те, що спірна квартира знаходиться в новозбудованому будинку, фінансування якого здійснювалося за рахунок покупців майнових прав на об`єкти будівництва. Оскільки будівництво такого будинку почало здійснюватися ще в 2014 році, тому кошти в рахунок оплати майнових прав на спірну квартиру почали вноситися ще у 2014 році. Отже, незрозуміло, яким чином кошти, начебто позичені ОСОБА_2 , у січні 2017 року, були витрачені на квартиру, яка знаходиться будинку, будівництво якого розпочалося в 2014 році.

У своєму відзиві, який був поданий в межах цивільної справи № 466/7108/18 про поділ майна подружжя, ОСОБА_2 зазначав про те, що протягом всього часу з моменту одруження він працював на різних роботах та отримував мінімальну заробітну плату, яка була недостатня для купівлі власної квартири.

Тому, виникає питання за рахунок яких коштів він буде повертати позичені у своїх батьків грошові кошти в сумі 50 000 доларів США, що є досить великою сумою.

В реквізитах вищезазначеного договору позичення грошових коштів зазначено про те, що ОСОБА_2 разом зі своєю сім`єю «тимчасово знімає квартиру на ОСОБА_10 по АДРЕСА_4 ».

Однак, під час перебування у шлюбі вони з ОСОБА_2 ніколи не орендували квартири на АДРЕСА_4 , а орендували квартиру по АДРЕСА_5 , а тому станом на момент дійсного підписання вищевказаного договору позичення грошових коштів її колишній чоловік не пам`ятав дійсної адреси раніше орендованої квартири, що свідчить про те, що дата реального підписання та укладення даного договору, не відповідає даті, яка в ньому зазначена.

В неї, позивача, також, викликає сумнів щодо наявності у батьків її колишнього чоловіка такої значної суми коштів, як 50 000 доларів США, оскільки ОСОБА_3 є пенсіонером органів внутрішніх справ, а ОСОБА_4 ніде не була працевлаштована.

Про фіктивність вищезазначеного договору позичення грошових коштів, свідчить і той факт, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 звернулися з позовом до свого сина ОСОБА_2 про стягнення боргу саме під час розгляду справи №466/7108/18 про поділ майна подружжя, який ще не завершено судом, а не раніше, якщо мав місце факт наявності боргу.

Викликає сумнів також п. 2 оспорюваного договору, з якого вбачається те, що користувач позичені гроші прийняв ще до підписання даного договору.

Якщо кошти за вказаним договором були передані до його підписання, то чому такий договір не було укладено одночасно з переданням грошових коштів, а не аж до 12 січня 2017 року.

Незрозумілою також залишається і та обставина, чому до договору від 12 січня 2017 року, який за своєю правовою природою є договором позики (ст. 1046 ЦК України), його сторони чомусь застосували ст. 827 ЦК України, в якій викладено поняття договору позички, предметом якої не можуть бути грошові кошти, що свідчить про те, що оспорюваний договір був складений поспіхом, некваліфікованими особами, які не мають знань в галузі права.

Таким чином, все наведене вище свідчить про те, що договір позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року та розписка до даного договору про отримання коштів від 12 січня 2017 року, могли бути складені фіктивно «заднім числом» вже під час перебування цивільної справи № 466/7108/18 про поділ майна подружжя у провадженні суду, з метою їх пред`явлення в якості доказів у даній справі, та введення суду в оману щодо походження грошових коштів, за рахунок яких було придбано спірну квартиру, а відтак вказаний договір є фіктивним правочином, який сторони уклали не маючи на меті створювати реальні правові наслідки.

З метою підтвердження своїх доводів щодо недостовірності та штучного створення вищевказаних договору та розписки, нею будуть заявлені відповідні клопотання про витребування оригіналів даних документів, та про призначення в справі експертизи з метою визначення відповідності дати написання тексту даті, якою датовані вказані документи.

Спірна квартира була придбана за зовсім інші кошти та в принципі не могла бути придбана за кошти, які начебто були предметом договору позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року, оскільки такі кошти ніколи не передавалися ОСОБА_2 його батьками, що знову ж таки свідчить про фіктивність оспорюваного договору позичення грошових коштів.

З самого початку після реєстрації шлюбу у 2008 році перед нею та її чоловіком ОСОБА_2 постала проблема місця проживання їх новоствореної сім`ї, оскільки власного житла в них не було, проживати з батьками вони не мали бажання, а відтак вони вирішили, що будуть заощаджувати гроші на придбання власного житла. Всі гроші, які були подаровані на весілля, вони вирішили покласти на депозитний рахунок та зняти вказані кошти лише для придбання житла.

З часу одруження з ОСОБА_2 вона працювала на різних підприємствах на посаді головного бухгалтера, що приносило їй достатній дохід, який давав можливість заощаджувати грошові кошти, які вона відразу ж вносила на відкритий на своє їм`я депозитний рахунок.

У зв`язку з народженням у 2014 році сина ОСОБА_11 , вони також отримали від держави грошову допомогу у розмірі приблизно 40 000,00 грн., які також були розміщені на депозитний рахунок.

З довідки №С0ТОJ10Н5SSСМ7НU від 31.10.2018 року, виданої ПАТ КБ «Приватбанк», на її ім`я було відкрито декілька депозитних рахунків в гривні та валюті, на яких зберігалися досить значні суми коштів, які були витрачені на придбання спірної квартири, а саме:

- рахунок № НОМЕР_3 , відкритий в доларах США 22.09.2015 року, сума депозиту на дату відкриття становила 22 670 доларів США, рахунок був закритий 26.09.2017 року з залишком 4 084,64 доларів США;

- рахунок № НОМЕР_4 , відкритий в гривнях 23.07.2014 року, сума депозиту на дату відкриття становила 41 218 грн., рахунок був закритий 06.08.2015 року з залишком 75 341 грн. 62 коп.;

- рахунок № НОМЕР_5 , відкритий в гривнях 06.08.2015 року, сума депозиту на дату відкриття становила 3 358 грн. 17 коп., рахунок був закритий 14.08.2017 року з залишком 20 118 грн. 46 коп.

Всі кошти, які були розміщені на вищевказаних депозитних рахунках, були зняті нею та витрачені на придбання спірної квартири, вказані кошти становили більшу половину вартості спірної квартири, оскільки, як вбачається із договору купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру від 17 травня 2014 року, вартість майнових прав на неї становила трохи більше 50 000,00 доларів США.

Крім цього, на придбання спірної квартири та її облаштування, крім заощаджених коштів, були також витрачені кошти в сумі 25 000 доларів США, які були подаровані їй її батьком ОСОБА_12 , які той отримав в результаті відчуження належної йому на праві власності земельної ділянки площею 0, 5090 га, цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: :02:000:0112, яка розташована на території Бірківської сільської ради Яворівського району Львівської області.

Вищевказані обставини підтверджуються копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.11.2015 року, а також будуть підтверджені показаннями її батька ОСОБА_12 та матері ОСОБА_13 в судовому засіданні.

Вона, позивач, вважає за необхідне також зазначити про те, що в рахунок оплати за спірну квартиру, продавцю і власнику майнових прав на неї ОСОБА_14 згідно долученого ОСОБА_2 договору купівлі-продажу майнових прав від 17 травня 2014 року було передано земельну ділянку в смт. Брюховичі, однак відповідачі чомусь замовчують про це факт, намагаючись ввести суд в оману та посилаючись на сумнівні договір позичення грошових коштів і розписку.

З цього приводу, слід зазначити, вони вирішили домовитись з якоюсь довіреною третьою особою, яка не скористалася своїм правом на безоплатну приватизацію, про оформлення такої земельної ділянки на неї. Такою особою, стала її подруга ОСОБА_15 , з якою була досягнута домовленість про те, що вона за певну винагороду оформить на себе земельну ділянку в смт. Брюховичі, яку в подальшому відчужить на користь ОСОБА_14 в рахунок оплати за спірну квартиру. Згодом, такі плани щодо вищезазначеної земельної ділянки були реально реалізовані, так як ОСОБА_16 у визначені ОСОБА_14 дату і час з`явилася до нотаріуса та відчужила земельну ділянку на його користь в рахунок оплати вартості спірної квартири.

Враховуючи ч.5 ст. 216 ЦК України, ч.4 ст. 65 Сімейного кодексу України вона, позивач, має право оспорювати укладений між відповідачами договір позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року, оскільки такий був укладений без її відому та згоди, а тому вона є прямо заінтересованою особою, яка може зазнати несприятливих для себе наслідків у вигляді стягнення грошових коштів, які начебто були предметом даного договору та яких вона ніколи в свого колишнього чоловіка ОСОБА_2 не бачила.

З огляду на вищенаведені обставини, враховуючи положення ст. ст. 15, 16, 202, 203, 215, 216, 234, 640, 1046 ЦК України, ст. 65 Сімейного кодексу України, просить ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року, який був укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з однієї сторони, та ОСОБА_2 , з іншої сторони.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 грудня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 (до розірвання шлюбу - ОСОБА_7 ) до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору позичення грошових коштів недійсним (єдиний унікальний номер судової справи №466/10148/18) було передано для розгляду головуючому судді Шевченківського районного суду м. Львова Баєвій О.І.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Баєвої О.І. від 14 січня 2019 року вищевказану позовну заяву ОСОБА_1 (до розірвання шлюбу - ОСОБА_7 ) до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору позичення грошових коштів недійсним прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження.

26 грудня 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пред`явили в Шевченківський районний суд м. Львова позов до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позичення грошових коштів.

Як на підставу позовних вимог покликались на те, що 12 січня 2017 року між ними, ОСОБА_3 ОСОБА_4 , з однієї сторони, та їх сином - відповідачем ОСОБА_17 , з іншої сторони, було укладено договір позичення грошових коштів, згідно п.1 якого вони передали синові грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США.

Відповідно до п.2 договору грошові кошти передавалися готівкою безпосередньо до підписання сторонами договору позичення грошових коштів.

На підтвердження отримання грошових коштів відповідачем було надано відповідну розписку.

Згідно п. 3 цього договору грошові кошти передавались на придбання житла - квартири АДРЕСА_2 .

17 травня 2014 року між ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , як продавцями, та ОСОБА_2 , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно умов даного договору покупець набуває у власність майнові права на об`єкт нерухомості після 100% оплати майнових прав, (п.3.1. договору). Об`єкт нерухомості передається продавцями покупцю шляхом підписання акту прийому-передачі об`єкта нерухомості (п.3.3. договору). У випадку часткової оплати вартості майнових прав, покупець не набуває права власності на частину майнових прав (п.3.4. договору).

16 лютого 2017 року на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу майнових прав між продавцями та покупцем ОСОБА_2 , були складені акт приймання передачі майнових прав, акт приймання-передачі введеного в експлуатацію об`єкта нерухомості, та довідка про оплату 100% майнових прав.

На підставі вищевказаних документів відповідачем ОСОБА_2 19 травня 2017 року було зареєстровано право власності на вищевказану квартиру АДРЕСА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер 101).

Відповідно до п.4 договору позичення грошових коштів та згідно розписки відповідач ОСОБА_2 зобов`язувався повернути грошові кошти у повному обсязі.

02 серпня 2018 року ними, позивачами, було передано відповідачу вимогу про повернення грошових коштів та останній зобов`язався повернути борг до 02 вересня 2018 року.

Після спливу цього терміну повернення коштів вони неодноразово звертались до відповідача про повернення коштів, останній не заперечував проти їх повернення, проте просив ще відтермінувати строк на один місяць та запевнив, що обов`язково поверне позичені кошти, проте не виконав своїх зобов`язань, а тому вони вирішили звернутись з даним позовом в суд.

З огляду на такі обставини, враховуючи положення ч.2 ст. 530, ст. ст. 610, 625, ч.1 ст. 1046, ч.2 ст. 1047, ч.1 ст. 1049 ЦК України, просили ухвалити рішення, яким

стягнути з відповідача ОСОБА_2 на їх, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , користь суму боргу за договором позичення грошових коштів у розмірі 1 406 500,00 грн. (один мільйон чотириста шість тисяч п`ятсот гривень, що еквівалентно 50 000,00 доларів США.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 грудня 2018 року позовну заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позичення грошових коштів (єдиний унікальний номер судової справи №466/10235/18) було передано для розгляду головуючому судді Шевченківського районного суду м. Львова Єзерському Р.Б.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Баєвої О.І. від 11 січня 2019 року вищевказану позовну заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позичення грошових коштів прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження.

05 березня 2019 року Шевченківським районним судом м. Львова (головуючий суддя Баєва О.І.) в підготовчому судовому засіданні в цивільній справі №466/10148/18 постановлено ухвалу про задоволення клопотання представника позивача ОСОБА_9 - адвоката Савки Т.В. про об`єднання в одне провадження вищевказаних цивільних справ та цивільну справу №466/10148/18 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору позичення грошових коштів недійсним об`єднано в одне провадження з цивільною справою №466/10235/18 (головуючий суддя Єзерський Р.Б.) за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позичення грошових коштів з присвоєнням об`єднаній цивільній справі №466/10235/18 та передачею її на розгляд по суті головуючому судді Єзерському Р.Б.

27 березня 2019 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Синявська І.В. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що її довіритель - відповідач ОСОБА_2 заперечує проти позову ОСОБА_9 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору позичення грошових коштів недійсним та частково визнає позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до нього про стягнення боргу за вищевказаним договором позичення грошових коштів, виходячи з наступного.

ОСОБА_2 та ОСОБА_9 перебували між собою в зареєстрованому шлюбі з 29 серпня 2008 року та від подружнього життя мають малолітнього сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2018 року шлюб між ними було розірвано.

17 травня 2014 року між ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 як продавцями, та ОСОБА_2 , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно умов даного договору покупець набуває у власність майнові права на об`єкт нерухомості після 100% оплати майнових прав, (п.3.1. договору). Об`єкт нерухомості передається продавцями покупцю шляхом підписання акту прийому-передачі об`єкта нерухомості (п.3.3. договору). У випадку часткової оплати вартості майнових прав, покупець не набуває права власності на частину майнових прав (п.3.4. договору).

16 лютого 2017 року на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу майнових прав між продавцями та покупцем ОСОБА_2 , були складені акт приймання передачі майнових прав, акт приймання-передачі введеного в експлуатацію об`єкта нерухомості, та довідка про оплату 100% майнових прав.

На підставі вищевказаних документів відповідачем ОСОБА_2 19 травня 2017 року було зареєстровано право власності на вищевказану квартиру АДРЕСА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер 101).

З часу одруження, тобто з 29 серпня 2008 року, і до часу придбання вищевказаної квартири ОСОБА_9 і ОСОБА_2 проживали разом у найманих квартирах, оскільки власного житла не мали, працювали на різних роботах, проте їх заробітня плата не була достатньою для придбання власного житла. Вони обоє отримували мінімальну заробітну плату, оплачували наймане житло, в тому числі житлово-комунальні послуги, харчувалися тощо. Інших джерел доходів вони не мали.

В 2014 році, коли виникла нагода з початку будівництва будинку по АДРЕСА_6 , батько відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 домовився про придбання квартири на користь свого сина із забудовниками цього будинку, які є приватними особами і які за власні кошти здійснюють будівництво житла. Оскільки ОСОБА_2 грошових коштів на придбання квартири не мав, тому для забезпечення в разі необхідності повернення грошових коштів, які були витрачені для купівлі вищевказаної квартири в інтересах сім`ї, між позивачами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року, оскільки виникало питання перед забудовником щодо повного розрахунку за квартиру і отримання довідки про 100% оплату майнових прав, що було підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно.

Домовленість між батьками і сином щодо повернення грошових коштів була наступною: в разі виникнення необхідності повернення грошових коштів ОСОБА_2 зобов`язувався їх повернути шляхом отримання кредиту або шляхом перепозичення грошових коштів.

Згідно п.4.2 договору купівлі-продажу майнових прав вартість майнових прав на спірну квартиру становила 594 350,40грн, що на дату укладення цього договору було еквівалентно 50 540,00 доларам США.

Ні ОСОБА_9 , ні ОСОБА_2 таких грошових коштів на придбання житла не мали. Вищезазначена квартира була придбана за рахунок грошових коштів, отриманих в позику від батьків ОСОБА_2 - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

Враховуючи вищенаведені у відзиві обставини, представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Синявська І.В. просила у задоволенні позову відмовити.

08 квітня 2019 року позивач ОСОБА_9 подала до суду відповідь на вищевказаний відзив представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Синявської І.В., в якому зіслалась на наступне.

У своєму відзиві відповідач ОСОБА_2 зазначає про те, що 02 серпня 2018 року його батьками ОСОБА_3 і ОСОБА_4 йому була передана вимога про повернення суми коштів в розмірі 50 000 доларів США за спірним договором про позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року, згідно якої він мав би повернути позичені грошові кошти до 02 вересня 2018 року. Однак, не заперечуючи проти їх повернення, він не виконав свої зобов`язання за вищезазначеним договором.

Вважає за необхідне зазначити про те, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова (суддя Федорова О.Ф.) від 09 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі № 466/7108/18 за її позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_3 .

В ході розгляду вищезазначеної справи про поділ майна подружжя, а саме в листопаді 2018 року, ОСОБА_2 було подано відзив на позовну заяву, в якому він заперечував проти задоволення її позову, зазначивши про те, що спірна квартира, є його особистою приватною власністю, оскільки була придбана за кошти у сумі 50 000 доларів США, які були позичені у його батьків - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за договором позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року. На підтвердження таких доводів він долучив копії спірного договору про позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року та розписки про отримання коштів за даним договором.

Під час розгляду цієї справи, на запитання головуючого судді про те, чи зможе він, ОСОБА_2 , надати для огляду в судовому засіданні оригінали вищевказаних договору позивачення грошових коштів і розписки, останній відповів, що звичайно зможе надати вказані оригінали виключно для їх огляду в судовому засіданні.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Виходячи з вищенаведеного, виникає логічне запитання, звідки у ОСОБА_2 станом на листопад 2018 року, тобто на час подання відзиву по цивільній справі про поділ майна подружжя, були наявні копія та оригінал розписки від 12 січня 2017 року про одержання суми коштів за спірним договором позичення грошових коштів, якщо за твердженням самого ОСОБА_2 та його батьків, які є співвідповідачами у даній справі, сума боргу за спірним договором позичення грошових коштів не повернута ОСОБА_2 до сьогоднішнього часу.

Вищезазначене свідчить про те, що насправді грошові кошти за спірним договором позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року реально не передавалися ОСОБА_2 його батьками, а також про те, що спір між ОСОБА_2 та його батьками насправді відсутній та є штучно ініційованим з метою легалізації позиції ОСОБА_2 у цивільній справі про поділ майна подружжя, а тому будь-які доводи ОСОБА_2 і його батьків про реальність укладення спірного договору позичення грошових коштів не можуть братися судом до уваги при прийнятті рішення у даній справі.

Вважає за необхідне також зазначити про те, що відповідач ОСОБА_2 не надав жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував конкретну дату сплати грошових коштів та порядок і розмір такої сплати, а тому знову ж таки його посилання на те, що він позичив гроші у батьків та відразу сплатив вартість майнових прав за квартиру є голослівними та нічим не підтвердженими. Сама ж довідка від 16 лютого 2017 року про оплату 100% майнових прав за спірну квартиру може свідчити виключно про те, що ОСОБА_2 , як сторона договору купівлі-продажу майнових прав від 17 травня 2014 року, повністю сплатив вартість майнових прав, однак в ній відсутня будь-яка інформація про дату проведення такої сплати.

Підсумовуючи викладені у своїй відповіді доводи, вона, ОСОБА_9 , вважає, що відповідач ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Синявська І.В., у своєму відзиві не навів жодних доводів, підтверджених належними та допустимим доказами, які б спростовували факт фіктивності спірного договору позичення грошових коштів, а тому є всі підстави для задоволення її позову про визнання цього договору недійсним.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2019 року в об`єднаній цивільній справі №466/10235/18 було задоволено клопотання ОСОБА_9 та призначено судово-технічну експертизу документів, виконання якої було доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення цієї експертизи було поставлено наступні питання:

- чи відповідає давність виконання договору позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року, який укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (позичкодавці) та ОСОБА_2 (користувач грошових коштів), даті 12 січня 2017 року, якою він датований?

- чи відповідає давність виконання розписки від 12 січня 2017 року, виданої ОСОБА_2 про позичення 50 000 доларів США, даті 12 січня 2017 року?

- чи виконані підписи сторін у договорі позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року у той час, яким датований документ?

- чи виконаний рукописний текст та підписи у розписці від 12 січня 2017 року, виданої ОСОБА_2 про позичення 50 000 доларів США, у той час, яким датований документ?

На час проведення даної експертизи провадження у цивільній справі №466/10235/18 було зупинено.

29 березня 2021 року позивачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 подали до відповідача ОСОБА_2 та залученої до участі в справі в якості другого відповідача ОСОБА_9 заяву в порядку ст. 49 ЦПК України, в якій просять ухвалити рішення про солідарне стягнення з відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_9 на їх користь 50 000,00 доларів США боргу за договором позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року.

В цій заяві, зокрема, зазначили, що знайомившись із висновком судово-технічної експертизи документів від 14 лютого 2021 року у цивільній справі 466/10235/18, вони, враховуючи положення ст. 49 ЦПК України, вважають за необхідне викласти свої позовні вимоги у новій редакції.

Висновки експертів повністю спростовують покликання позивача ОСОБА_9 на обставини, що нібито засвідчують «фіктивність» спірного правочину.

ОСОБА_9 , хоч і не зазначена стороною у борговій розписці, зобов`язана спільно з відповідачем ОСОБА_2 виконати ці позикові зобов`язання. В силу імперативної за своїм змістом ч.4 ст. 65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Оскільки сума позики на даний час жодним з відповідачів ні частково, ні повністю їм не повернута, вони вважають за необхідне вирішити спір в судовому порядку, заявивши вимоги про примусове стягнення суми боргу з обох солідарних боржників.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 09 квітня 2021 року в об`єднаній цивільній справі №466/10235/18 задоволено заяву головуючого судді Єзерського Р.Б. про самовідвід від розгляду цієї справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 квітня 2021 року об`єднану цивільну справу №466/10235/18 передано для розгляду по суті головуючому судді Шевченківського районного суду м. Львова Кавацюку В.І.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Кавацюка В.І. від 13 квітня 2021 року цивільну справу №466/10235/18 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору позичення грошових коштів недійсним та позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_9 про стягнення боргу за договором позичення грошових коштів прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження.

14 квітня 2021 року представник ОСОБА_9 - адвокат Савка Т.В. подав до суду письмове заперечення щодо доводів письмової заяви ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в порядку ст. 49 ЦПК України від 29 березня 2021 року.

В цьому запереченні представник ОСОБА_5 , зокрема, зазначив, що висновок експертів від 04.02.2021 №29648/19-34/3995/20-34/2267-2296/21-34/2297/2298/21-33 є недостатньо обґрунтованим та не дав чітких відповідей на питання, які були викладені в ухвалі суду про призначення експертизи та які мали на меті визначити «абсолютний» час і вік документів, переданих на експертизу, оскільки саме точна дата їх виконання має значення для встановлення всіх фактичних обставин справи.

Проте, вищевказаний висновок експертів ґрунтується виключно на припущеннях експертів, про що свідчить формулювання відповідей на питання, які зазначені в його заключній частині, Зокрема, у всіх відповідях експерти вживають формулювання наступного змісту: «виконаний раніше 2018 року», та «що не виключає можливість його виконання у дату якою він датований - 12.01.2017року».

Зі змісту вказаного вище висновку експертизи, не вбачається, які дослідження проводилися експертами, які порівняльні зразки бралися експертами до уваги при підготовці цього висновку. Зі змісту вказаного висновку видно, що більшість зразків документів наданих експерту за 2017 рік (рік в який виконані спірні документи) взагалі не були взяті експертами до уваги без наведення відповідних мотивів у відповідному висновку експерта.

Незрозумілим також залишається також те, чому у висновку експерта прив`язка зроблена саме до січня 2018 року, адже вказані документи були подані до Шевченківського районного суду м. Львова в грудні 2018 року.

Вищевказаний висновок експерта, жодним чином не спростовує доводів позовної заяви ОСОБА_22 про фіктивність вищевказаного договору позичення грошових коштів та виданої на його підставі розписки, а також доводів про відсутність реального факту передачі коштів за вказаними документами, з огляду на те, що припущення експертів про виконання вказаних документів «раніше січня 2018 року» може свідчити про те, що такі документи могли бути виконані в будь-який місяць 2017 року.

В свою чергу сварки між ОСОБА_2 та ОСОБА_22 з приводу квартири, яка була придбана в їхньому шлюбі, за спільні кошти та зареєстрована виключно на ім`я ОСОБА_2 , розпочалися ще у травні 2017 року.

Тому, саме після того, коли розпочалися спори з приводу квартири, а саме після травня 2017 року, ОСОБА_2 та його батько ОСОБА_3 , з метою усунення в майбутньому будь-яких претензій ОСОБА_22 щодо квартири, могли і скласти вищевказані фіктивні договір і розписку, що ще раз свідчить про те, що висновок експертів від 04 лютого 2021 року, який побудований на припущеннях експертів, не може бути належним доказом у цій справі, так як на його підставі не можливо встановити чи дійсно відбулася передача грошових коштів за вищевказаним договором позичення грошових коштів та розпискою, які датовані 12 січня 2017 року.

В своїй позовній заяві про визнання недійсним договору позичення грошових коштів ОСОБА_22 обгрунтовує свої вимоги тим, що осопрюваний нею договір, як правочин, не відповідає вимогам ч. ч. 1, 2, 5 ст. 203 ЦК України, оскільки він укладений з порушенням норм цивільного та сімейного законодавства, а також укладений без наміру створення реальних правових наслідків.

Виникає питання, чому батьки ОСОБА_2 начебто позичили своєму сину грошові кошти спірну квартиру лише 12 січня 2017 року, а не ще в 2014 році, коли укладався договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру, якщо такі кошти мали б бути витрачені на придбання саме цієї квартири.

Спірна квартира знаходиться в новозбудованому будинку, фінансування якого здійснювалося за рахунок покупців майнових прав на об`єкти будівництва, оскільки будівництво будинку в якому знаходиться спірна квартира почало здійснюватися ще в 2014 році (що вбачається з договору купівлі - продажу майнових прав), тому кошти в рахунок оплати майнових прав на спірну квартиру почали вноситися ще у 2014 році. Отже, незрозуміло, яким чином кошти начебто позичені ОСОБА_2 у 2017 році, були витрачені на квартиру, яка знаходиться в будинку, будівництво якого розпочалося ще в 2014 році.

Жодної згоди на укладення договору позичення грошовтх коштів ОСОБА_22 не давала та про наявність такого договору дізналася лише в 2018 році, після подання ОСОБА_2 свого відзиву у справі № 466/7108/18 про поділ майна подружжя. З огляду на це, ОСОБА_22 не може солідарним боржником за договором позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року.

В своєму запереченні адвокат Савка Т.В. також зазначає про те, що у провадженні Шевченківського районного суду м. Львова перебуває цивільна справа №466/728/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_21 , ОСОБА_18 , третя особа - ОСОБА_22 про визнання договору купівлі-продажу майнових прав від 17 травня 2014 року недійсним в частині покупця, скасування права власності на квартиру АДРЕСА_2 та визнання його, ОСОБА_3 , покупцем даної квартири.

У позовній заяві про визнання договору купівлі-продажу недійсним, яка є предметом розгляду в межах цивільної справи №466/728/21, ОСОБА_3 сам же стверджує про те, що реально грошових коштів ОСОБА_2 не позичав, а сам за свої кошти придбав вищевказану квартиру, вів переговори з приводу її купівлі та ін.

З вищенаведеного вбачається той факт, що в межах цивільної справи №466/728/21, в своїй позовній заяві ОСОБА_3 сам же визнає той факт, що договір позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року є фіктивним документом, та на його підставі не здійснювалася передача грошових коштів ОСОБА_2 в борг, що свідчить про штучність спору за його позовом про стягнення боргу та введення суду в оману з приводу дійсних обставин справи.

Просить у задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_9 про стягнення боргу відмовити та задовольнити в повному обсязі позов ОСОБА_9 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору позичення грошових коштів недійсним.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 25 травня 2021 року підготовче провадження в об`єднаній цивільній справі №466/10235/18 було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_9 та представник - адвокат Савка Т.В. позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору позичення грошових коштів недійсним підтримали, покликаючись на викладені в ньому обставини, проти задоволення позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_9 заперечили, зіславшись на доводи, які викладені у відзиві ОСОБА_9 та письмовому заперечення представника ОСОБА_5 на вказаний позов.

Позивач ОСОБА_3 та допитана в якості свідка позивач ОСОБА_4 в судовому засіданні свій позов підтримали, проти задоволення позову ОСОБА_9 до них та ОСОБА_2 заперечили, покликаючись на викладені в своєму позові обставини. Позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні 20 липня 2022 року також зіслався на доводи, які викладені в його письмовому поясненні від 14 липня 2022 року.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Островський Ю.М. позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до нього, ОСОБА_2 , та ОСОБА_9 про стягнення боргу визнали, проти позову ОСОБА_9 про визнання договору позичення грошових коштів заперечили та в його задоволенні просять відмовити за безпідставністю.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання допитаних в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , з`ясувавши обставини, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_9 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору позичення грошових коштів недійсним слід відмовити, а позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_9 про стягнення боргу за договором позичення грошових коштів є таким, що підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ч.ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положеннями ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Аналогічні приписи щодо обов`язку доказування і подання доказів також зазначено в ч.1 ст. 81 цього Кодексу.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За змістом ч.1 ст. 78 цього Кодексу суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до ст. ст. 79, 80 ЦПК України, які регулюють достовірність та достатність доказів, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебували в шлюбі, який був зареєстрований між ними 29 серпня 2008 року Брюховицькою селищною радою м. Львова, про що було складено актовий запис №14.

При укладенні шлюбу ОСОБА_1 було присвоєно прізвище « ОСОБА_7 ».

Від подружнього життя вони мають малолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Однак подружнє життя між ними не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейне життя.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2018 року в цивільній справі №466/4180/18 було задоволено позов ОСОБА_22 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, вищевказаний шлюб було розірвано та змінено прізвище ОСОБА_22 після розірвання шлюбу на дошлюбне прізвище « ОСОБА_23 ».

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , які є співвідповідачами за позовом ОСОБА_1 про визнання договору позичення грошових коштів та позивачами за своїм позовом про стягнення боргу за договором зичення грошових коштів, є батьками ОСОБА_2 .

Вищевказані обставини підтверджуються поясненнями сторін та їх представників, долученими до справи копіями свідоцтва про шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 серії НОМЕР_6 , свідоцтва про народження ОСОБА_8 серії НОМЕР_2 , рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2018 року в цивільній справі №466/4108/18, іншими зібраними у справі доказами та ці обставини ніким з учасників процесу не оспорювались.

Судом також встановлено, що 17 травня 2014 року, тобто під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі, між ОСОБА_18 , який діяв від власного імені та від імені ОСОБА_19 на підставі довіреності, посвідченої 27.03.2014 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком О.А., за реєстровим №1952, та від імені ОСОБА_21 на підставі довіреності, посвідченої 14.04.2013 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шафраном Р.І., за реєстровим №1689, (далі - продавці), з однієї сторони, та ОСОБА_2 (далі - покупець), з другої сторони, був укладений договір купівлі-продажу майнових прав (далі - договір), за умовами якого продавці продають, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим договором, та у відповідності до норм Цивільного кодексу України, що визначають загальні положення про купівлю - продаж (п.2.1.).

Відповідно до термінів та їх визначень, які зазначені в п.1.1. цього договору:

- об`єкт капітального будівництва - житловий будинок з нежитловими приміщеннями по АДРЕСА_6 , кадастрові номери земельних ділянок: 608:002:0013, 608:002:0024, 608:002:001066, право на спорудження якого виникло у продавця на підставі декларації про початок виконання будівельних робіт від 25.06.2011 року, зареєстровано 25.06.2011 року інспекцією ДАБК у Львівській області за №ІВ1;

- об`єкт нерухомості - складова та невід`ємна частина об`єкту капітального будівництва, яка виражена у вигляді житлового приміщення - квартири АДРЕСА_7 , площею 72,2 (сімдесят дві цілих дві десятих) кв.м., спорудження якого здійснюють продавці;

- майнові права - це всі права на об`єкт нерухомості, які належать продавця. Майнові права відчужуються покупцю, які у зв`язку з цим набуває у майбутньому право власності на об`єкт нерухомості;

- довідка про оплату 100% майнових прав - підписується продавцями та підтверджує оплату покупцем майнових прав на об`єкт нерухомості, що є предметом даного договору.

У відповідності до п.3.1.даного договору покупець набуває у власність майнові права на об`єкт нерухомості у момент видачі довідки про оплату 100% майнових прав. Довідка підписується продавцями не пізніше 3-х робочих днів з дати здійснення покупцем 100% оплати вартості майнових прав, що визначена в п. 4.2. цього договору.

Пунктом 3.2. цього договору передбачено, що після отримання продавцями на об`єкт капітального будівництва декларації, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації, продавця повідомляють покупця, коли він повинен з`явитись та фізично прийняти закінчений будівництвом об`єкт нерухомості підписавши акт прийому-передачі об`єкта нерухомості.

Об`єкт нерухомості передається продавцями покупцю шляхом підписання акту прийому-передачі об`єкта нерухомості (п.3.3. договору).

Сторони погоджуються, що у випадку часткової оплати вартості майнових прав, покупець не набуває права власності на частину майнових прав (п.3.4. договору).

16 лютого 2017 року на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу майнових прав між продавцем ОСОБА_18 , який діяв від свого імен та від імені продавців ОСОБА_21 і ОСОБА_19 , та покупцем ОСОБА_2 були складені нотаріально посвідчені акт приймання - передачі майнових прав, акт приймання - передачі введеного в експлуатацію об`єкта нерухомості, а також складена довідка про оплату 100% майнових прав.

З довідки про оплату 100% майнових прав від 16 лютого 2017 року вбачається, що громадянином України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який проживає за адресою: АДРЕСА_8 , покупцем за договором купівлі - продажу майнових прав б/н, укладеним 17.05.2014 року між ОСОБА_18 , який діє від власного імені та на підставі довіреностей від імені ОСОБА_21 , ОСОБА_19 , сплатив ОСОБА_18 , який діє від власного імені та на підставі довіреності від імені ОСОБА_21 , 100% оплату за квартиру АДРЕСА_3 , за вищевказаним договором.

На підставі вищевказаних документів відповідачем ОСОБА_2 19 травня 2017 року було зареєстровано право власності на вищевказану квартиру АДРЕСА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер 101).

Ці обставини підтверджуються поясненнями в судовому засіданні сторін та їх представників, долученими до справи копіями вищезазначених договору купівлі-продажу майнових прав від 17 травня 2014 року, акту приймання - передачі майнових прав від 16 лютого 2017 року, акту приймання - передачі введеного в експлуатацію об`єкта нерухомості від 16 лютого 2017 року, довідки про оплату 100% майнових прав від 16 лютого 2017 року та інформаційною довідкою №130984118 від 16 липня 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

В ході судового розгляду справи також встановлено, що 12 січня 2017 року між батьками ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з однієї сторони, та їхнім сином ОСОБА_2 , з другої сторони, було укладено в письмовій формі договір позичення грошових коштів, який оспорює позивач ОСОБА_1 .

Умовами цього договору, копія якого долучена до матеріалів справи, було передбачено, зокрема, наступне.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як позичкодавці, позичили своєму синові ОСОБА_2 (користувачеві грошових коштів), а користувач грошових коштів прийняв гроші у сумі 50 000,00 доларів США (п.1 договору).

Користувач позичені гроші прийняв ще до підписання цього договору (п.2 договору).

Гроші, що позичилися, користувач грошових коштів зобов`язався витратити тільки на придбання житла в АДРЕСА_6 , а саме квартири АДРЕСА_7 (п.3 договору).

Позичені грошові кошти користувач зобов`язується повернути позичальникам або будь-яким іншим способом (п.4 договору).

Сторони визначились, що згідно з вимогами ч.1 ст. 209 ЦК України даний письмовий договір не підлягає нотаріальному посвідченню (п.13 договору).

Факт укладення вищевказаного договору позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року підтвердили в судовому засіданні відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка за її згодою була допитана в судовому засіданні в якості свідка, а також цей факт підтвердив відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Островський Ю.М.

Як пояснив в судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 текст вищевказаного договору позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року був напередодні підготовлений та роздрукований на принтері ним самим. Він не є добре обізнаним з положеннями цивільного законодавства, а тому допустив в тексті договору не зовсім правильну термінологію (позичкодавець, користувач грошових коштів) і допустив опечатку в ньому, зіславшись на ст. 827 ЦК України. Фактично за своїм змістом цей договір є договором позики, який регулюється ст. 1046 - 1049 Глави 71 ЦК України.

Позивач ОСОБА_1 в своєму позові, пред`явленому 21 грудня 2018 року до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 просить визнати вищевказаний договір позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року недійсним з мотивів його фіктивності, безгрошовості та невідповідності вимогам ч.ч.1, 2, 5 ст. 203 ЦК України, а також вважає, що цей договір є штучно створеним відповідачами доказом, спрямованим на «закріплення» судовим рішення правової позиції ОСОБА_2 в цивільній справі щодо поділу спільного майна подружжя, зокрема, квартири АДРЕСА_2 тощо.

Як зазначалось вище, ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2019 року в об`єднаній цивільній справі №466/10235/18 за клопотанням позивача ОСОБА_1 , яка заявила вимогу про визнання цього договору позичення грошових коштів недійсним, було призначено судово-технічну експертизу документів, виконання якої було доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення цієї експертизи було поставлено наступні питання:

- чи відповідає давність виконання договору позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року, який укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (позичкодавці) та ОСОБА_2 (користувач грошових коштів), даті 12 січня 2017 року, якою він датований?

- чи відповідає давність виконання розписки від 12 січня 2017 року, виданої ОСОБА_2 про позичення 50 000 доларів США, даті 12 січня 2017 року?

- чи виконані підписи сторін у договорі позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року у той час, яким датований документ?

- чи виконаний рукописний текст та підписи у розписці від 12 січня 2017 року, виданої ОСОБА_2 про позичення 50 000 доларів США, у той час, яким датований документ?

З висновку експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів у цивільній справі №466/10235/18 від 04.02.2021 за №29648/19-34/3995/20-34/2267-2296/21-342297/2298/21-33 вбачається, що у договорі позичення грошових коштів, датованому 12.01.2017, укладеному між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (позичкодавці) та ОСОБА_2 (користувач грошових коштів) та розписці, датованій 12.01.2017, виданій ОСОБА_2 про позичення 50 000 доларів США, відсутні ознаки штучного зістарювання документів (п.3 висновків).

Підписи від імені ОСОБА_24 , ОСОБА_25 та ОСОБА_26 у договорі позичення грошових коштів, датованому ІНФОРМАЦІЯ_7 , виконані в період часу, раніше січня 2018 року.

Виконання підписів від імені ОСОБА_24 , ОСОБА_25 та ОСОБА_26 у договорі позичення грошових коштів, датованому 12.01.2017, укладеному між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (позичкодавці) та ОСОБА_2 (користувач грошових коштів), у вказану в документі дату - 12.01.2017, не виключається (п.4 висновку).

У цьому висновку експертів також зазначено, що записи (у верхній частині), та записи і підписи від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_27 (у нижній частині) розписки про отримання грошових коштів, датованої 12.01.2017, виконані у період часу раніше січня 2018 року.

Виконання записів (у верхній частині), записів і підписів від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_27 (у нижній частині) розписки, датованої 12.01.2017, виданої ОСОБА_2 про позичення 50 000 доларів США, у вказану в документі дату - 12.01.2017, не виключається (п.5 висновку).

Згідно з вимогами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями ст. 204 цього Кодексу визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч.1 ст. 206 цього Кодексу.

За змістом ч.1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з приписами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В ході судового розгляду справи судом також встановлено, що про отримання вищевказаних грошових коштів в позику від своїх батьків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на придбання квартири АДРЕСА_2 , відповідач ОСОБА_2 , в присутності свого рідного брата ОСОБА_28 , того ж числа, тобто ІНФОРМАЦІЯ_8 , написав відповідну розписку, в якій зобов`язався повернути позичені грошові кошти в повному обсязі.

Копія зазначеної розписки відповідача ОСОБА_2 від 12 січня 2017 року також міститься в матеріалах справи.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що вимоги про визнання недійсною цієї розписки про отримання позики, яка була надана 12 січня 2017 року позикодавцям ОСОБА_3 , ОСОБА_4 їх сином - позичальником ОСОБА_2 , вона не заявляла.

Приписаим ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України у своїй постанові від 24 лютого 2016 року в справі №6-50цс зробила наступний правовий висновок у справах, які виникають з позикових відносин і договору позики:

«…Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.»

В постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 викладено правовий висновок у справах даної категорії, який полягає в наступному:

«…Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Враховуючи встановлені судом обставини та приймаючи до уваги вищенавдені норми матеріального законодавства. суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору позичення грошових коштів відж 12 січня 2017 року недійсним слід відмовити.

При цьому, суд вважає, що доводи позивача ОСОБА_1 та її представинка - алвоката ОСОБА_5 на підтримання позовних вимог про визнання договору позичення грошових коштів недійсним є непереконливими, вони спростовуються зібраними у справі доказами, а тому такі доводи суд не може взяти в основу свого рішення і задовольнити позов.

Що стосується позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позичення грошових коштів, то такий на думку суду підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

За приписами ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ч.1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч.1 ст. 530 ЦК України).

Положеннями ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

В ході судового розгляду справи встановлено, що в договорі позичення грошових коштів, який був укладений 12 січня 2017 року між позикодавцями ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , з однієї сторони, та позичальником ОСОБА_2 , з другої сторони, не було обумовлено термін повернення позики.

02 серпня 2018 року позикодавцями ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було передано позичальнику ОСОБА_2 вимогу про повернення грошових коштів та останній зобов`язався повернути борг до 02 вересня 2018 року.

Однак, ні після спливу цього терміну, ні станом на час судового розгляду справи, заборгованітсь за вищевказаним договором позичення грошових коштів їм не повернута.

Положеннями ч.ч.2, 3 ст. 65 Сімейного кодексу України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч.4 ст. 65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

З пояснень ОСОБА_3 в судовому засіданні вбачається, що грошові кошти в сумі 50 000, 00 доларів США були позичені ним та його дружиною ОСОБА_4 їхньому синові ОСОБА_2 в січні 2017 року в інтересах сім`ї сина, а саме для проведення оплати за квартиру АДРЕСА_2 відповідно до договору куплів-продажу майнових прав, який був укладений між ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_21 , з однієї сторони, та їх сином ОСОБА_2 , з другої сторони, 17 травня 2014 року. Позичені в них гроші син отримав до підписання договору, однак залишив їх на зберігання в займаному ними, батьками, будинку по АДРЕСА_8 . В середні лютого 2017 року ці кошти були передані ОСОБА_18 в якості 100% оплати за майнові права на вищевказпну квартиру.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні 15 листопада 2021 року позов про стягнення боргу за договором позичення грошових коштів визнав, а в судовмоу засіданні 26 січня 2022 року пояснив, що позичені в батьків кошти він передав 16 лютого 2017 року в якості оплати за квартиру квартиру АДРЕСА_2 , яка придбавалась для проживання їхньої з ОСОБА_1 і малолітнім сином ОСОБА_11 сім`ї.

Зазначені обставини також підтвердив в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Островський Ю.М.

Судом встановлено, що на час розгляду справи у вищевказаній квартирі АДРЕСА_2 фактично проживає ОСОБА_1 з малолітнім сином ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як судом зазначалось вище, умовами п.3.1. договору купівлі-продажу майнових прав від 17 травня 2014 року було передбачено покупець ОСОБА_2 набуває у власність майнові права на об`єкт нерухомості у момент видачі довідки про оплату 100% майнових прав.

Така довідка, як вказано в цьому ж пункті договору, підписується продавцями не пізніше 3-х робочих днів з дати здійснення покупцем 100% оплати вартості майнових прав, що визначена в п. 4.2. цього договору.

В судовому засіданні встановлено, що така довідка про 100% оплату майнових прав була видана ОСОБА_2 16 лютого 2017 року, що на думку суду, підтверджує ту обставину, що саме позичені в своїх батьків 12 січня 2017 року грошові кошти в сумі 50 000, 00 доларів США були використані останнім в середині лютого 2017 року в інтересах своєї сім`ї, а саме для оплати вартості квартири, в якій сім`я мала б проживати.

Видання ОСОБА_2 довідки про 100% оплату майнових прав 16 лютого 2017 року, на думку суду, також спростовує доводи відповідача ОСОБА_1 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу та її представника ОСОБА_5 , а також показання допитаних в якості свідків її батьків - ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про те, що фактично грошові кошти по оплаті за майнові права на об`єкт нерухомості були внесені значно раніше та такі кошти складались з їх сімейних заощаджень, а також коштів, які подаровані батьками ОСОБА_1 .

В своїй позовній заяві ОСОБА_9 , зокрема, зазначала, що довідкою №С0ТОJ10Н5SSСМ7НU від 31.10.2018 року, виданою ПАТ КБ «Приватбанк», на її ім`я було відкрито декілька депозитних рахунків в гривні та валюті, на яких зберігалися досить значні суми коштів, які були витрачені на придбання спірної квартири, а саме:

- рахунок № НОМЕР_3 , відкритий в доларах США 22.09.2015 року, сума депозиту на дату відкриття становила 22 670 доларів США, рахунок був закритий 26.09.2017 року з залишком 4 084,64 доларів США;

- рахунок № НОМЕР_4 , відкритий в гривнях 23.07.2014 року, сума депозиту на дату відкриття становила 41 218 грн., рахунок був закритий 06.08.2015 року з залишком 75 341 грн. 62 коп.;

- рахунок № НОМЕР_5 , відкритий в гривнях 06.08.2015 року, сума депозиту на дату відкриття становила 3 358 грн. 17 коп., рахунок був закритий 14.08.2017 року з залишком 20 118 грн. 46 коп.

Всі кошти, які були розміщені на вищевказаних депозитних рахунках, були зняті нею та витрачені на придбання спірної квартири, вказані кошти становили більшу половину вартості спірної квартири, оскільки, як вбачається із договору купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру від 17 травня 2014 року, вартість майнових прав на неї становила трохи більше 50 000,00 доларів США.

Копію цієї довідки позивач ОСОБА_9 завірила власним підписом та долучила до своєї позовної заяви.

Однак, з долученої до матеріалів справи копії висновку експерта №1781 криміналістичної судово-технічної експертизи реквізитів документів за матеріалами кримінального провадження №000021 видно, що копія довідки № С0ТОJ10Н5SSСМ7НU від 31.10.2018 року, видана АТ КБ «Приватбанк», яка надана позивачем ОСОБА_22 та завірена рукописним записом від імкені ОСОБА_22 «Копія вірна ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_22 та підпис», виготовлена шляхом застосування монтажу з використанням зображень логотипу і назви банку та відбитку печатки і підпису з копії чи оригіналу такої ж чи іншої довідки та набором текстової частини.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позичення грошових коштів є підставним та таким, що підлягає до задоволення.

Відтак, приймаючи до уваги положення ч.1 ст. 141 ЦПК України, згідно з якими судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд вважає, що з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягає солідарному стягненню на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 5 286,00 грн. (п`ять тисяч двісті вісімдесят шість гривень) витрат по оплаті судового збору.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 81, 82, 83, 89, 141, 258, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, ст. ст. 60, 65 Сімейного кодексу України, ст. ст. 11, 15, 16, 202, 203, 204, 208, 215, 216, 234, 257, 260, 261, 267, 509, 525, 526, 530, 543, 599, 610, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору позичення грошових коштів недійсним відмовити у зв`язку з його безпідставністю.

Позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позичення грошових коштів задовольнити повністю.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 50 000,00 доларів США (п`ятдесят тисяч доларів США) боргу за договором позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року по офіційному курсу валют Національного банку України на день стягнення боргу.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 5 286,00 грн. (п`ять тисяч двісті вісімдесят шість гривень) витрат по оплаті судового збору.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_9 , місце фактичного проживання: АДРЕСА_10 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП - НОМЕР_8 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_11 ;

відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП - НОМЕР_9 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_11 ;

відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП - НОМЕР_10 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_11 .

Повний текст судового рішення складено 17 жовтня 2022 року.

Суддя В. І. Кавацюк