Номер провадження: 22-ц/813/1024/22
Справа № 521/4844/17
Головуючий у першій інстанції Плавич І. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря Мілєвій М.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 - правонаступник ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2018 року у складі судді Плавич І.В.,

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 81 450 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 08 січня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було складно розписку про отримання у борг останньою 3 000,00 доларів США без зазначення строку повернення боргу, тобто за вимогою позикодавця. Термін дії договору позики було подовжено шляхом зміни дати у борговій розписці. 30.12.2015 позивач надала відповідачу письмову вимогу про повернення боргу впродовж 30 днів, про отримання якої відповідач розписалася, тобто з 30.01.2016 у позивача виникло право вимоги повернення боргу у судовому порядку. Станом на дату звернення з позовом борг не повернутий.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2017 року позовОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості у розмірі 81 450 грн.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2018 року заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2017 року скасовано, справу призначено до розгляду.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості у розмірі 81 450,00 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, у задоволенні позову відмовити; розглянути заяву про залишення без розгляду позову, у зв`язку з повторною неявкою позивача у справі №521/4844/17 від 20.11.2018.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідача не було повідомлено про час та місце розгляду справи 29.11.2018. Представник відповідача звернулася з заявою про залишення позову без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача, проте через відсутність судді нова дата призначена не була. Станом на 29.11.2018 мало бути проведене підготовче судове засідання, а з урахуванням неналежного повідомлення відповідача, суд мав оголосити перерву в підготовчому засіданні, а не виносити рішення по суті. Судом не було повідомлено про дату складення повного рішення та не надіслано відповідачу його копію. Відповідач не укладала договору позики та розписку не складала і не підписувала. Розписка не містить зобов`язання повернення коштів. З розписки вбачається відсутність істотних умов притаманних договору позики та їх неузгодженість між сторонами, а саме: відсутність дати отримання коштів позичальником, зобов`язання їх повернення, порядку повернення. Позивачем у користування відповідача грошові кошти не надавалися. На розписці було внесено зміни в даті її складання, спочатку було вказано 08.01.2013, потім цей напис перекреслено та вказано 01.08.2014, що не засвідчено підписом відповідача. Апелянт зазначила, що позивач вимагала повернути борг за колишнього чоловіка відповідача ОСОБА_4 , власноручно відповідач вимогу про повернення коштів не підписувала.

Позивач в судове засідання 18.10.2022 року не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

18.10.2021 року від представника апелянта надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з введенням у країні військового стану та оголошенням в цей день повітряної тривоги в м. Одесі, яка триває станом на час призначення справи до розгляду.

Апеляційний суд розглянувши клопотання представника відповідача, дійшов висновку про відмову в його задоволенні з огляду на те, що справа з 2017 року перебуває на розгляді у суді, суд апеляційної інстанції неодноразово відкладав розгляд справи за клопотанням відповідача, заява про відкладення є п`ятою, за час перебування справи на розгляді в апеляційному суді, доводи щодо непогодження з рішенням суду апелянт виклав у своїй апеляційній скарзі, крім того, захищаючи права одних осіб, суд не може порушувати права інших осіб (зокрема тривале не вирішення спору).

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на положення ст. 129 Конституції України, ст. 2 ЦПК України, якими передбачено, що одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст. 223 ЦПК України).

Зазначена позиція апеляційного суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 липня 2020 року у справі N 924/369/19.

Ураховуючи вищенаведене та ту обставину, що сторони реалізували своє право на викладення відповідних аргументів суду апеляційної інстанції, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно з положеннями п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно з частинами 3-7 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

За змістом частини третьої статті 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

В матеріалах справи відсутні докази направлення судової повістки відповідачу про розгляд справи, призначений на 29.11.2018.

Наявний у справі конверт кур`єрської доставки з повідомленням про дату та час розгляду справи, який надсилався на адресу відповідача повернувся без відмітки про вручення йому повідомлення.

З огляду на викладене, розгляд справи без належного повідомлення відповідно до положень п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.

Щодо суті заявлених вимог про стягнення заборгованості.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що боржник ОСОБА_3 порушила свої зобов`язання за договором позики, не повернула позику у 30 денний термін у розмірі 3 000 дол. США, що станом на 28.03.2017 еквівалентно 81 450 грн, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 81 450 грн.

Судом встановлено, що 08.01.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір позики, за яким ОСОБА_5 позичила, а ОСОБА_1 передала 3 000 доларів США, що вбачається з наявної в матеріалах справи копії розписки, яка підписана ОСОБА_5 власноруч.

30.12.2015 ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_5 з письмовою вимогою про повернення боргу у розмірі 3000 доларів США на протязі тридцяти днів, яка містить підпис ОСОБА_5 .

Отже, відповідач зобов`язалася повернути кошти у тридцятиденний термін з дня підписання вимоги від 30.12.2015.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК).

Згідно зі ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначений правовий висновок неодноразово підтверджено Верховним Судом України, зокрема у постановах від 11 листопада 2015 року у справі N6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі N6-2789цс16.

Матеріалами справи встановлено факт складання відповідачем розписки про отримання у ОСОБА_1 грошових коштів. Вказана розписка містить прізвище, ім`я, по батькові позичальника та позикодавця, їх паспортні дані та суму позики, а також дату складання розписки.

Строк виконання зобов`язання за договором позики визначено моментом вимоги, яку ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 30.12.2015 та підписала її.

Водночас відсутність у самій розписці запису про зобов`язання відповідача повернути отримані нею у борг кошти не є підставою для відмови в позові, оскільки, складаючи вказану розписку, підписуючи її, відповідач тим самим взяла на себе зобов`язання повернути кошти та зазначила, що взяла їх в борг.

Такий висновок випливає з реальності укладеного між сторонами договору та положень ст. 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника повернути позикодавцеві передану йому позику.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі N 686/21857/16-ц.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Згідно із ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно зі ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

За приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідач заперечуючи проти позову, вказувала на те, що не отримувала кошти від позивача, позику отримував її колишній чоловік, який повернув кошти в якості проведення ремонту на дачі позивача, однак вона не надавала згоди на отримання її колишнім чоловіком коштів від позивача, проте згодом позивач звернулася до відповідача про повернення коштів замість колишнього чоловіка та наполягала на складанні розписки, що під психологічним тиском було зроблено останньою без фактичного отримання коштів.

Отже, факт підписання розписки відповідач підтверджує, а та обставина про яку вказує відповідача, що кошти були повернуті позивачу шляхом здійснення її чоловіком ремонтних робіт у будинку позивача лише свідчить про наявність боргових зобов`язань перед позивачем.

Водночас відповідач не надала будь-яких доказів, які б свідчили про те, що складання та підписання розписки відбулося під психологічним впливом, крім того, з часу підписання розписки, відповідно до вимог ст. 1051 ЦК України договір позики в судовому порядку не оспорювала, належними та допустимими доказами договір не спростувала.

Підписавши боргову розписку відповідач мала розуміти наслідки умов її невиконання.

Крім того, внесення змін щодо дати в розписці не спростовує факту отримання від позикодавця коштів та не звільняє позичальника від повернення запозичених коштів у строк, який сторони визначили у письмовій вимогі від 30.12.2015, яка підписана відповідачем та не спростована останньою.

З огляду на викладене, судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконанні зобов`язання перед позикодавцем, кошти отриманні у позику не повернуті, та враховуючи встановлену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, що свідчить про обґрунтованість заявлених вимог.

За положеннями ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор. Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 513 ЦК України).

За положеннями ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Частина 2 ст. 524 ЦК України дозволяє сторонам визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, але відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях, використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадах, порядку та на умовах, встановлених законом.

Оскільки відповідачем за домовленістю сторін сума позики за розпискою від 08.01.2014, яку не повернув відповідач, становила 3 000 доларів США, то така підлягає стягненню з відповідача.

Разом із тим, відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач в резолютивній частині позову просила про стягнення 81450 грн і протягом часу вирішення спору позовні вимоги не змінювала, тому в межах заявлених вимог стягненню підлягають кошти в зазначеному розмірі.

Слід також зазначити, що про призначення справи до розгляду у суді першої інстанції на 24.10.2018 та на 20.11.2018 позивач не був повідомлений належним чином, а тому у суду були відсутні підстави для залишення позову без розгляду з підстав зазначених відповідачем у своїй заяві від 20.11.2018.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового про часткове задоволення позову з мотивів та підстав, викладених вище.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 в особі правонаступника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в особі правонаступника ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 81450 грн, судові втрати в розмірі 940,80 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 31.10.2022.

Головуючий:

Судді: