НОВОМИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12 жовтня 2022 рокуСправа № 322/673/21

Новомиколаївський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Гасанбекова С.С.,

при секретарі судового засідання Гавриш О.А.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ;

представника позивача адвоката Силкіної Н.І.;

відповідача ОСОБА_2 ;

представника відповідача адвоката Котова О.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом:ОСОБА_1
до:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4
про:визнання договору дарування квартири договором купівлі-продажу та визнання права власності на 1/2 частину квартири.

26.07.2021 до суду надійшов вищезазначений цивільний позов, в якому позивач просив:

- визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 04 вересня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , посвідчений державним нотаріусом Новомиколаївської державної нотаріальної контори Запорізької області, Моргуновим О.В. за реєстровим номером 1438, удаваним;

- визнати укладеним 04 вересня 2003 року договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 ;

- визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , та здійснити поділ даної квартири шляхом визнання права спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках, тобто по 1/2 частці;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 1844,50 грн. та витрати на правову допомогу в порядку ст. 137 ЦПК України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне.

12.10.1991 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб. За час шлюбу у них народилася донька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на теперішній час повнолітні.

За час спільного життя, а саме, 04 вересня 2003 року подружжя за спільні кошти придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , вартість квартири складала 3800,00 дол. США.

Позивач та її сестра, ОСОБА_7 здійснювали пошук квартири, а відповідач особисто сплачував грошові кошти продавцям колишнім власникам.

Квартира набувалась за спільні кошти подружжя, які мались у них у наявності, та які вони отримали після продажу спільного автомобілю. Оформленням покупки квартири у нотаріуса відбувалось за відсутності позивача.

Після того, як квартира перейшла у власність їх родини, відповідач особисто зареєстрував своє, дружини та їх дітей місце проживання в цій квартирі та місце проживання не змінювали.

Після того, як відповідач у серпні 2019 року зареєстрував у відділі РАЦС розірвання шлюбу та отримав свідоцтво про розірвання шлюбу, ОСОБА_1 почала розмови з відповідачем щодо розподілу або продажу цієї квартири, після чого з`ясувалось, що договір купівлі-продажу квартири було оформлено шляхом укладання договору дарування.

В серпні 2019 року відповідач зазначив, що квартира належить лише йому, а в листопаді 2020 року, під час сварки та виклику поліції, він показав документи на квартиру і саме тоді вона дізналася про порушення її прав як співвласника квартири.

Враховуючи відсутність домовленості між сторонами по справі про поділ майна за взаємною згодою, даний спір підлягає вирішенню в судовому порядку.

Виходячи з наведеного, позивач просила задовольнити її вимоги та підтримала їх у судовому засіданні.

27.09.2021 відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив, у якому заперечив проти задоволення позову, зазначивши про те, що укладений між ним та відповідачами договір дарування від 04 вересня 2003 року не мав характеру мнимої угоди, а укладався саме як договір дарування. ОСОБА_2 заперечив факт сплати грошей за цим договором відповідачам.

Під час розгляду справи представник відповідача також заявив про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності.

Ухвалою суду від 25.01.2022 було закрито підготовче провадження та призначеного справу до судового розгляду по суті.

23.08.2022 відповідач ОСОБА_3 подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій зазначила, що вважає позовні вимоги необґрунтованими та не підтвердженими належними та допустимими доказами.

26.09.2022 судом отримано письмову заяву відповідача ОСОБА_4 , в якій він просив розглядати справу за його відсутності. Відповідач зазначив, що з його боку відсутні будь-які порушення відносно мотивів укладеного договору, оскільки питанням відчуження квартири займалася мати ОСОБА_3 .

У судовому засіданні 12.10.2022 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши матеріали та з`ясувавши обставини цивільної справи, заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності,

встановив:

12.10.1991 було укладено шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований Зеленівською сільською радою Новомиколаївського району Запорізької області, актовий запис № 15, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 12.10.1991 серії НОМЕР_1 .

Рішенням місцевого суду Новомиколаївського району Запорізької області від 24.12.2001 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано. Водночас державна реєстрація розірвання шлюбу на підставі рішення суду була проведена лише 02.08.2019, про що складено відповідний актовий запис № 08, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 24.09.2020 та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу № 6 від 31.08.2021.

04.09.2003 між ОСОБА_2 (обдарований) та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (дарувателі) було укладено договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом Новомиколаївської державної нотаріальної контори Запорізької області, ОСОБА_8 за реєстровим номером 1438. Відповідно до цього договору дарувателі подарували, а обдарований прийняв у дар належну дарувателям на праві приватної власності квартиру за АДРЕСА_1 .

Право власності на вищезазначену квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 24.09.2003, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24.09.2003 № 1555249.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка позивач пояснила, що після укладення шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 у сім`ї тривалий час не було власного житла. За час спільного проживання вони зібрали 3800 доларів США, за які планували придбати квартиру. Позивач стверджує, що її сестра ОСОБА_7 знайшла оголошення про продаж квартири в газеті «Наше життя». 17.11.2003 року позивач разом із сім`єю переїхала до квартири АДРЕСА_1 , в якій прожила до вересня 2019 року. У 2008 році під час сварки з чоловіком позивач дізналася про існування договору дарування квартири.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 зазначила, що батьки досить тривалий час збирали кошти на покупку квартири. Оформленням покупки займався батько відповідач ОСОБА_2 .

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що його батьки планували придбання квартири, економили кошти, про що він дізнався з їх розмов. За твердженням свідка, його тітка ОСОБА_7 знайшла в газеті оголошення про продаж квартири. Також свідок зазначив, що пам`ятає, як його батько ОСОБА_10 розповідав про покупку квартири та торг з відповідачами щодо ціни.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 (сестра позивача) зазначила, що родина ОСОБА_11 планувала купити квартиру. Спірну квартиру вона особисто знайшла для них за оголошенням в газеті. Разом з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оглядала квартиру та чула як вони узгоджували умови купівлі-продажу. Свідок зазначила, що з продавцями квартири ОСОБА_2 не був знайомий особисто. Оформленням покупки займався ОСОБА_2 .

Допитаний під час розгляду справи в якості свідка ОСОБА_2 зазначив, що дарувальницю ОСОБА_3 він знає дуже добре і вона виявила бажання подарувати йому безоплатно трикімнатну квартиру. Водночас відповідач пояснив, що інших подарунків від дарувальників він не отримував. Відповідач заперечив наявність спільних коштів у нього з дружиною. За твердженням позивача, у 2005 році він показав позивачу договір дарування квартири.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснив, що він бачив, як відповідач ОСОБА_2 двічі зустрічався з жінкою на ім`я ОСОБА_13 , з якою обговорювалися умови дарування квартири.

Показання свідка ОСОБА_7 щодо обставин придбання квартири підтверджуються оголошенням, розміщеним в газеті «Наше життя» від 18.07.2003 № 54 щодо продажу трикімнатної квартири в смт. Новомиколаївка. Суд також враховує і те, що зазначений в оголошенні номер телефону (9-31-64), згідно з довідником Новомиколаївської районної телефонної мережі належав ОСОБА_3 , яка мешкала за адресою: АДРЕСА_3 .

Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з такого.

Спір між сторонами виник з приводу належності вищезазначеної квартири до складу спільного майна подружжя внаслідок удаваності укладеного договору дарування квартири від 04.09.2003, що як стверджує позивач був договором купівлі-продажу, та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину цієї квартири.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, що був чинним на момент укладення договору дарування квартири від 04.09.2003, мано, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно з ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ними під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Статтею 44 КпШС України визначалося, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану, а відтак моментом розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за рішенням місцевого суду Новомиколаївського району Запорізької області від 24.12.2001 є дата державної реєстрації розірвання шлюбу 02.08.2019.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, клопотання відповідача про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності є необґрунтованим оскільки з вимогою про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна позивач звернулася до суду в межах трирічного строку після розірвання шлюбу.

За правилами ст. 58 ЦК УРСР, що діяли на момент укладення договору дарування квартири від 04.09.2003, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Аналогічні за змістом правила щодо удаваного правочину закріплені у статті 235 чинного ЦК України.

Досліджені судом докази у їх сукупності суд визнає достатніми для підтвердження тієї обставини, що незважаючи на укладення відповідачами 04.09.2003 договору дарування квартири, вони дійсно мали на увазі договір купівлі-продажу, що підтверджується показаннями ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 щодо намірів придбання квартири, наявності оголошення у газеті щодо продажу цієї квартири.

Суд також бере до уваги те, що відповідачі ні в родинних, ні в інших близьких стосунках не перебували, тому у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були відсутні будь-які підстави передавати право на цінне майно ОСОБА_2 безоплатно.

При цьому, показання ОСОБА_2 та ОСОБА_12 , а також письмові пояснення відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вищезазначених доказів удаваності правочинну не спростовують та не містять відомостей про мотиви укладення договору дарування щодо квартири, оголошення про продаж якої незадовго до укладення цього договору було розміщено в засобах масової інформації.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про визнання договору дарування квартири від 04.09.2003 удаваним договором купівлі-продажу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Позовна вимога про визнання об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , та здійснення поділу даної квартири шляхом визнання права спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках, тобто по 1/2 частці, підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що договір дарування квартири від 04.09.2003 є удаваним договором купівлі-продажу, а відтак до цього договору на підставі ст. 58 ЦК УРСР, що були чинними на момент його укладення, слід застосовувати правила, що регулюють відносини купівлі-продажу.

Як наслідок, квартира АДРЕСА_1 , що була придбана за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 під час шлюбу з позивачем, є об`єктом їх спільної сумісної власності у рівних частинах як подружжя, відповідно до ст. 22 КпШС України, що був чинним на момент укладення договору дарування квартири від 04.09.2003 та реєстрації права власності на цю квартиру за ОСОБА_2 .

Водночас позовна вимога про поділ цієї квартири є необґрунтованою, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За правилами ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Поняття і види права спільної власності визначені ст. 355 ЦК України, відповідно до якої майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Проте, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Таким чином, норми ЦК України та СК України не передбачають можливості поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, шляхом визначення часток співвласників. Визначення часток співвласників не припиняє права спільної власності, а лише змінює вид права спільної власності з сумісної на часткову.

Отже, позовна вимога про поділ майна у визначений позивачем спосіб задоволенню не підлягає, натомість задоволенню підлягає вимога про визначення часток ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у праві спільної власності.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню у вищезазначеній частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною першою статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

За правилами ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

До позовної заяви позивачем додано квитанції від 26.07.2021 № 20454 на суму 936,50 грн., від 28.07.2021 № 33908 на суму 908,00 грн., а також до заяви про забезпечення позову квитанцію від 06.09.2021 на суму 454,00 грн., якими підтверджується сплата позивачем судового збору в розмірі 2 298,50 грн.

Отже, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню сума витрат по сплаті судового збору в розмірі: 936,50 грн. (за позовну вимогу майнового характеру) + 454,00 грн. (за подання заяви про забезпечення позову) + 302,66 грн. (третина від суми судового збору за позовною вимогою немайнового характеру) = 1693,16 грн., а з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь позивача підлягає стягненню сума витрат по сплаті судового збору в розмірі по 302,66 грн. з кожного.

На підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 14500,00 грн. суду надано акт виконаних робіт (послуг) від 12.10.2022 та копії квитанцій до прибуткового касового ордера від 30.08.2021 на суму 2000,00 грн., від 12.10.2022 на суму 12500,00 грн.

Отже з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню по 4 833,33 грн. з кожного витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст.ст. 258, 259, 263 265, 268, 273 ЦПК України, суд

вирішив:

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задовольнити частково.

2. Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 04 вересня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , посвідчений державним нотаріусом Новомиколаївської державної нотаріальної контори Запорізької області, Моргуновим О.В. за реєстровим номером 1438, удаваним договором купівлі-продажу.

3. Визнати об`єктом права спільної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , з визначенням часток у праві власності ОСОБА_2 1/2 (одна друга) та ОСОБА_1 1/2 (одна друга).

4. В задоволенні решти позову відмовити.

5. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1693,16 грн. (одна тисяча шістсот дев`яносто три гривні 16 коп.) витрат по сплаті судового збору та 4 833,33 грн. (чотири тисячі вісімсот тридцять три гривні 33 коп.) витрат на професійну правничу допомогу.

6. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 302,66 грн. (триста дві гривні 66 коп.) витрат по сплаті судового збору та 4 833,33 грн. (чотири тисячі вісімсот тридцять три гривні 33 коп.) витрат на професійну правничу допомогу.

7. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 302,66 грн. (триста дві гривні 66 коп.) витрат по сплаті судового збору та 4 833,33 грн. (чотири тисячі вісімсот тридцять три гривні 33 коп.) витрат на професійну правничу допомогу.

8. Реквізити учасників справи:

- позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

- відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ;

- відповідач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ;

- відповідач: ОСОБА_4 , АДРЕСА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Запорізького апеляційного суду.

Повне судове рішення складено 24 жовтня 2022 року.

Суддя С.С. Гасанбеков