Справа № 296/1584/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 жовтня 2022 року м.Житомир
Корольовський районний суд м.Житомира у складі:
головуючої судді Петровської М.В.,
cекретаря судового засідання Кусік В.Р.,
представника позивачки ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
встановив:
ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою, відповідно до змісту якої, з урахуванням заяви, поданої в порядку усунення недоліків позовної заяви, просить ухвалити рішення, яким усунути порушення її прав як власника шляхом визнання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , так як в ньому вона не проживає понад один рік без поважних причин.
В обґрунтування позову позивачка зазначає, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 , в якій з 07.11.2006 також зареєстрована відповідачка по справі ОСОБА_4 . Більше чотирьох років ОСОБА_4 не проживає в помешканні, належному позивачці, витрат на його утримання не несе, при цьому, її місце проживання їй невідоме. Особистих речей ОСОБА_4 в квартирі немає, а будь-які перешкоди в доступі до цього житла відсутні. Реєстрація відповідачки в належній позивачці квартирі створює перешкоди в користуванні та розпорядженні нею, зокрема позбавляє можливості оформити субсидію на комунальні послуги.
Ухвалою судді Корольовського районного суду м.Житомира від 04 травня 2022 року у даній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін та призначено судове засідання.
Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 24.10.2022, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, задоволено клопотання позивачки про допит в якості свідка ОСОБА_3 .
Позивачка та її представник - адвокат Денисенко М.В. в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечували. Позивачка додатково пояснила, що ОСОБА_4 була її невісткою, однак близько чотирьох років тому шлюб між відповідачкою та її сином ОСОБА_5 розірвано. Після цього ОСОБА_4 не мешкає в квартирі АДРЕСА_2 , її речей там немає. Також вказала, що стосунки з відповідачкою були нормальні, проте після розлучення з сином вони не спілкуються та жодних контактів не підтримують.
Відповідачка ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, про причини неявки та їх поважність суду не повідомила. Відзиву на позовну заяву не подавала. Про дату, час та місце проведення судового розгляду повідомлялась у встановленому законом порядку за адресою реєстрації місця проживання та шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі Судової влади України.
Згідно з ч.1 ст.174 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.
Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Статтею 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи неодноразову неявку відповідачки в судові засідання, відсутність відзиву на позов, а також наявну згоду позивачки та її представника на ухвалення заочного рішення, суд вирішив проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів.
Заслухавши пояснення позивачки та її представника, оцінивши показання свідка ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Згідно наявних в матеріалах справи копій свідоцтва про право власності від 24 грудня 1982 року, інформаційної довідки №299809125 від 16 лютого 2022 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, і будинкової книги, ОСОБА_1 є власником 18/100 часток будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 .
У відповідності до копії технічного паспорту на вказаний будинок, виготовленого КП "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради 07.10.2015, він поділений на чотири квартири, та власником квартири АДРЕСА_2 , є ОСОБА_1 .
Згідно копії будинкової книги для прописки громадян, що проживають в буд. АДРЕСА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована у квартирі АДРЕСА_4 за вказаною адресою з 07.11.2006.
У відповідності до довідки, виданої Приватним підприємством Керуюча компанія Виробниче житлове ремонтно - експлуатаційне підприємство №9 - Сервіс від 23 лютого 2022 року №3/17, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з 27.11.2017.
Оскільки ОСОБА_4 більше чотирьох років тому залишила помешкання позивачки і в ньому не проживає без поважних причин, остання звернулась до суду із цим позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Нормами статті 41 Конституції України, статті 321 Цивільного кодексу України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним.
За статтею 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до положень частин 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
За змістом частини 2 статті 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
При цьому, ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , показала, що проживає по АДРЕСА_5 , пенсіонерка, знайома з позивачкою з 1979 року та підтримує з нею сусідські дружні відносини. Вона та позивач часто відвідують один одного, спілкуються кожен день. Їй відомо, що відповідачка по справі ОСОБА_4 була одружена із сином позивачки ОСОБА_6 , та вони розлучились. До розлучення вони проживали разом з позивачкою у квартирі АДРЕСА_4 , стосунки ОСОБА_7 та її невістки були нормальні. ОСОБА_4 за місцем її реєстрації не бачила з 2017 року, з моменту виїзду з квартири. З відповідачкою вона жодних стосунків не підтримує та де вона перебуває, їй невідомо.
Суд бере також до уваги, що наявність реєстрації відповідачки ОСОБА_4 (без проживання) у квартирі, яка належить позивачці ОСОБА_1 , створює перешкоди у розпорядженні належним їй на праві власності житлом та у отриманні субсидії, а також покладає на позивачку обов`язки зі сплати додаткових коштів за комунальні послуги, нести інші витрати по утриманню нерухомого майна, які б мала нести, в тому числі, і відповідачка ОСОБА_4 .
Враховуючи наведене у сукупності, підтвердження свідком та довідкою від 23 лютого 2022 року №3/17 факту не проживання ОСОБА_4 у квартирі позивачки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , понад чотири роки, відсутність встановлених судом поважних причин не проживання понад один рік, суд дійшов висновку про визнання відповідачки ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та задоволення позову.
Керуючись ст.ст.263-265, 268, 273, 280-284, 354 ЦПК України, суд, -
ухвалив:
Цивільний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_6 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Житомирським РВ 11.10.2006) про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення суду може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 31 жовтня 2022 року.
Головуючий суддя М. В. Петровська