Справа № 308/2633/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 жовтня 2022 року місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючого - судді Фазикош О.В., за участі секретаря судового засідання Яцишин А.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгород цивільну справу за позовною заявою, що подана представником позивача - АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Єрмолаєв Євгеном Миколайовичем до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-
Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 25.10.2022 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 31.10.2022 року.
Представник позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Єрмолаєв Євген Миколайович, звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Також, позивач зазначає, що відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати. Відповідач-1 повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, Відповідач-1 сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.
Позивач зазначає, що в порушення умов кредитного Договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач-1 свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки.
Згідно з п.6 Договору поруки, поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання.
Позивач зазначає що вимога, що була пред`явлена до поручителів щодо виконання забезпеченого зобов`язання, залишена без задоволення.
Викладені у позовній заяві обставини підтверджуються наступними доказами: Розрахунком заборгованості; Претензією поручителю про неналежне виконання кредитного договору Доказом направлення претензії; Копією кредитного договору; Копія договору поруки;Копією документу, що посвідчує особу Відповідача-1. Копією документу, що посвідчує особу Відповідача-2.
Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.03.2020 року, вказана позовна заява залишена без руху із зазначенням недоліків які слід усунути.
Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.07.2020 року у зв`язку із ти, що позивачем не усунуто недоліки позовної заяви на які йому було вказано в ухвалі від 17.03.2020 року про залишення позовної заяви без руху, позовну заяву визнано неподаною та повернути позивачеві.
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 02.09.2020 року, ухвалу від 01.07.2020, про повернення позовної заяви скасовано, справу направлено до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області для розгляду із стадії відкриття провадження в справі.
21.10.2020 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі відкрито провадження, постановлено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін.
Однак, як вказано в уточненій позовній заяві, в порушення умов кредитного Договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України Відповідач-1 свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки.
Як вказано в уточненій позовній заяві, вимога, що була пред`явлена до поручителів щодо виконання забезпеченого зобов`язання, залишена без задоволення.
Звернуто стягнення на незавершене будівництво 756% готовності будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
У поясненнях вказано на те, що сума заборгованості, яку банк просить стягнути з Відповідачів (в частині задоволеній вищевказаним рішенням), доказуванню не підлягає.
Окрім того, представник позивача вказує на відсутність подвійного характеру стягнення, а саме посилаючись на ст.1 Закону України "Про іпотеку" та на висновки ВСУ у своїх постановах №921/107/15-г/16 від 18.09.2018 року та №361/7543/17 від 19.05.2020 року. При цьому представник позивача зауважує, що рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, що було винесено Закарпатським Апеляційним судом по справі №308/168/12/13-ц та набуло законної сили 17.02.2016р. в добровільному порядку не виконано відповідачами, а примусове виконання такого рішення відстрочене на час дії ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, який втрачає чинність тільки 23.09.2021р.
Позивач просить прийняти пояснення до уваги та задовольнити позовні вимоги AT КБ ПриватБанк до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в повному обсязі. Разом із тим, в додатку до вказаних пояснень представником позивача додано копію вказано рішення суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.06.2021 року, здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження цивільної справи за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Єрмолаєва Євгена Миколайовича до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.09.2021 року, у справі закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду.
Відповідач ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явилася повторно, про дату та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки не повідомляла, заяв не подавала. Відзиву на позовну заяву від відповідача не надходило.
Відповідач ОСОБА_2 , її представник в судове засідання не з`явилися повторно, про дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином про причини неявки не повідомляли, заяв не подавали. Відзиву на позовну заяву від відповідача не надходило.
За приписами ч. ч. 1, 2, 8 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Таким чином, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує представник позивача.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного:
Сторони дійшли згоди щодо погашення заборгованості, а саме, що таке мало б здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Відповідач-1 повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору (п.8.1 Договору), у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором. Відповідач-1 сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.
Окрім того, згідно Договору, п.8.3 забезпечення виконання Позичальником зобов`язань за даним Договором виступає іпотека будинку, будинок загальною площею 140.70 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно вказаного Договору невід`ємними його частинами є Додаток №1- Детальний опис загальної вартості кредиту, Додаток №2 - Графік погашення кредиту за даним кредитним Договором.
Судом встановлено, АТ КБ «ПРИВАТБАНК»(позивач), взяті на себе зобов`язання виконав у повному обсязі, а саме надав ОСОБА_1 , кредитні кошти в сумі що вказана у Кредитному договорі. Разом із тим, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконала, а саме порушила графік погашення кредиту, не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки.
Загальна сума нарахованої пені 334 779,476 USD (еквівалент 7 837 194,18 UAH)
Заборгованість до стягнення 63 210,70 USD (еквівалент 1 479 762,49 UAH).
Повідомлення про порушення зобов`язань допущених боржником перед банком, надсилалися Поручителю, який жодним чином на них не відреагував, борг не погашено.
Вказані обставини відповідачами не спростовано жодними належними та допустимими доказами. Суд констатує, що відповідачами до суду відзиву на позовну заяву не подано, із жодними заявами до суду вони не зверталися.
Визначена у названому рішенні сума заборгованості за кредитним договором є преюдиційним фактом у цій справі.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).
Судом враховано, що кредит надано в іноземній валюті і є споживчим, спірний будинок не перевищує 250 кв.м, іпотекодавець постійно проживає в спірному будинку, згоди на звернення стягнення не давала, тобто спірний будинок має всі ознаки, до якого застосовується дія мораторію на звернення стягнення на іпотечне майно.
07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140,00 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
13 квітня 2021 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» № 1381-IX, відповідно до якого Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (який втратив чинність 21 квітня 2021 року) поновлює свою дію на п`ять місяців з дня набрання чинності Законом № 1381-IX, тобто діє з 23 квітня 2021 року до 23 вересня 2021 року.
Суд звертає увагу на те, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» лише обмежувала в часі примусове стягнення майна до моменту втрати ним чинності.
Тобто, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачав втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняв примусове звернення стягнення на майно (відчуження без згоди власника).
На даний час дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втратила свою чинність, то немає підстав для застосування дії мораторію на звернення стягнення на іпотечне майно.
Разом з тим, суд враховує, що згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», на території України діє воєнний стан у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України.
Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»» Верховна Рада України затвердила Указ Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.
17 серпня 2022 року набув чинності Закон про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №7664 від 12 серпня 2022 року, яким продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, до 21 листопада 2022 року.
Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Верховна Рада України постановила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнити пунктом 5-2 такого змісту:
«5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону».
Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.
Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися.
Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.
Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті і докази, надані разом із ними.
Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.
Згідно з ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу до відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору, а відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу, Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, при цьому розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.Статтею 536 Цивільного кодексу передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).
Відповідно ст. 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.
Відповідальність Боржника за порушення умов договору, невідємною частиною якого є Графік погашення за вказаним кредитним договором передбачена Розділом 5 Договор кредиту.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16 вересня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 15.01.2015 (що набуло законної сили17.02.2016 р.) по справі №308/16812/13-ц встановлено, що своїх зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними грошима позичальниця ОСОБА_1 , не виконала, внаслідок чого у неї утворилася заборгованість в розмірі 108 160, 38 доларів США, що за курсом НБУ від 7 березня 2012 року складає 863 985, 12 грн. З них: 62 636, 89 доларів США заборгованість за кредитом; 21 142, 98 доларів США заборгованість за відсотками; 4256, 70 доларів США заборгованість по комісії; 14 943, 51 доларів США пеня; 31, 30 доларів США фіксована частина штрафу; 5149 доларів США відсоткова частина штрафу.

Судами встановлено, що 17 липня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № MKMOGA про надання кредиту на споживчі цілі в розмірі 76 066, 33 доларів США під 15 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом строком до 16 липня 2028 року.

Своїх зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними грошима позичальниця ОСОБА_1 не виконала, внаслідок чого у неї утворилася заборгованість в розмірі 108 160, 38 доларів США, що за курсом НБУ від 7 березня 2012 року складає 863 985, 12 грн.

17 липня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № б/н. За цим договором ОСОБА_3 надала банку в іпотеку належний їй будинок по АДРЕСА_1 , вартістю 80 000 доларів США.

Преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанова КЦС ВС від 19.12.2019 по справі №520/11429/17).

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова КГС ВС від 19.12.2019 по справі №916/1041/17).

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова КЦС ВС від 17.12.2019 по справі №641/1793/17).

В даному випадку, у справі що розглядається, преюдиціальні обставини є встановлений факт у рішенні Апеляційного суду Закарпатської області від 15.01.2015 (що набуло законної сили17.02.2016 р.) наявність заборгованості ОСОБА_1 перед банком в розмірі 108 160, 38 доларів США, що за курсом НБУ від 7 березня 2012 року складає 863 985, 12 грн. З них: 62 636, 89 доларів США заборгованість за кредитом; 21 142, 98 доларів США заборгованість за відсотками; 4256, 70 доларів США заборгованість по комісії; 14 943, 51 доларів США пеня; 31, 30 доларів США фіксована частина штрафу; 5149 доларів США відсоткова частина штрафу.

Разом із тим, суд бере до уваги додаткове обґрунтування щодо різниці між сумою тіла кредиту станом на 07.03.2012р. - 62636,89дол. США (задоволена вищенаведеним рішення) та сумою такого тіла кредиту станом на 19.12.2019р. - 63210,70 дол. США (заявлена до стягнення даним позовом), яка виникла на підставі нарахованих страхових платежів (239.35 дол. США від 16.07.2012р.; 167.54 дол. США від 16.07.2012р.;166.92 дол. США від 16.07.2013р.) (платіжні доручення додані) відповідно до п.п. 2.1.3, 2.2.7 та 8.1 кредитного договору № MKMOGA від 17.07.2008 року.

Законодавством не передбачено право вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а позивач, звернувшись з даним позовом до суду реалізує своє право на власний розсуд та просить стягнути з відповідачів частину суми заборгованості за кредитом, яка складається з наступного: 63210,70 [Долар США] - заборгованість за кредитом (тілом кредиту).

17.07.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідач ОСОБА_2 , укладено договір поруки. Згідно п. 2 ст. 554 ЦК України Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків та інші витрат. Межі відповідальності поручителя передбачені також п.п.2,4 договору поруки. Так, ПОРУЧИТЕЛЬ відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за Кредитним договором в тому ж розмірі, що і БОРЖНИК, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування, збитків, також вказаним договором поруки передбачено солідарну відповідальність БОРЖНИКА та ПОРУЧИТЕЛЯ перед кредитором за порушення зобов`язань. Згідно п.12 договору поруки, Порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором.

Щодо наявності рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 15.01.2015 №308/16812/13, яким позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № MKMOGA від 17 липня 2008 року в розмірі 108160,38 доларів США звернуто стягнення на незавершене будівництвом 756 % готовності будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» на відкритих публічних торгах за початковою ціною, що встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій відповідно до процедури, визначеної законом. Відповідно до статті. 217 ЦПК України надано відстрочку у виконанні цього судового рішення на час-дії мораторію, встановленого Законом «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В задоволенні решти вимог відмовлено. При цьому як вказує представник позивача, вказане рішення набрало законної 17.02.2016 в добровільному порядку не виконано відповідачами, а примусове виконання такого рішення було відстрочене на час дії ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, та на час дії воєнного стану. Суду не надано відомостей щодо його виконання на час розгляду справи в суді також.

За приписами статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; чинне законодавство (частина перша статті 598, статті 599-601, 604-609 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)) не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення.

Також відповідно до статті 1 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закону про іпотеку), іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону про іпотеку).

Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (стаття 17 Закону про іпотеку).

Відповідне регулювання наведено також у статті 593 ЦК України.

Отже, наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

До вказаних висновків дійшов ВС у Постанові від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17. Схожі правові висновки виклав Верховний Суд України у постановах від 03 лютого 2016 року у справі № 22-ц/796/716/2014 (провадження № 6-1080цс15) та від 09 вересня 2014 року у справі № 922/3658/13 (провадження № 3-71гс14).

Згідно із частиною першою статті 7 Закону про іпотеку за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до статті 33 Закону про іпотеку у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

На час розгляду справи суду не надано відомостей, що кредитний договір від 17.07.2008 року MKMOGA визнано недійсним, розірваним чи визнаний припиненим.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що визначено ст. 610 ЦК України. Відповідно до положеньст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Статтею 546 ЦК Українивстановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Верховний Суд неодноразово висловлювався щодо того, що стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов`язання, адже саме кредитор має право обрати, яким чином здійснювати стягнення заборгованості (постанова Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі №759/4036/18, постанова Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №640/18356/17, постанова Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №761/31346/13, постанова Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №2/1513/10).

Відповідно до позицій Верховного Суду прогресивний підхід полягає у висновку, що не вважається подвійним стягненням звернення стягнення на предмет забезпечення за наявності невиконаного рішення суду про стягнення основної суми заборгованості (навіть якщо був отриманий, але не звернений до виконання виконавчий лист). У постанові від 27вересня 2018 року у справі №910/23408/17 Верховний Суд зазначив, що задля уникнення подвійного стягнення боржник, який погасив заборгованість за основним зобов`язанням (за яким видано виконавчий лист), має право звернутися до суду із заявою в порядку, передбаченому ст. 432 ЦПК України або ст. 328 ГПК України визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Таким чином, Верховний Суд відійшов від доктрини «автоматичного подвійного стягнення» та поклав обов`язок захистити своє право на боржника.

Забезпечувальне зобов`язання має похідний характер, а не альтернативний основному. Звернення стягнення на предмет застави не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на застави не може мати наслідком подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня. (Постанова від 21 листопада 2018 року у справі № 212/10211/14-ц).

Одночасне стягнення за кредитним договором та за договором застави не зумовлює подвійного стягнення, наявність судового рішення про стягнення заборгованості не позбавляє кредитора права задовільнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет застави (вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-1080цс15).

Суд наголошує на тому, що при наявності рішення суду про задоволення позову, стягувач має право пред`явити виконавчий документ протягом трьох років та в заяві про відкриття виконавчого провадження вказати актуальну суму боргу на момент перед`явлення виконавчого документу до виконання (якщо здійснювались часткові оплати боржником) а боржник в свою чергу має прав визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до п.2 ст 432 ЦПК України Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Законодавством передбачений спосіб захисту у разі порушення прав боржника і надано всі можливості для захисту порушеного права.

Отже у разі якщо обов`язок боржника буде відсутній у зв`язку з його припиненням, за зверненням боржника суд може визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню і у такому випадку виключаються підстави для подвійного стягнення відповідних сум заборгованості.

Разом з тим відповідно до положень статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином. Отже відповідач у спірних правовідносинах вправі отримати належну йому суму коштів, а наявність судового рішення сама по собі не призводить до відновлення права, а лише спрямована на його захист, який має бути реалізований шляхом виконання такого рішення суду.

Отже, наявність рішення суду про стягнення заборгованості та одночасна наявність рішення про звернення стягнення на майно, яке не виконане, з урахуванням передбачених процесуальним кодексом наведених положень щодо виключення такого стягнення, сама по собі не порушить прав відповідачів, оскільки не призводить до подвійного стягнення.

Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Позивач звернувся із позовом про стягнення заборгованості, право на звернення за захистом до суду є безумовним і кредитор може вимагати дострокового повернення кредиту, зокрема, шляхом пред`явлення позову до суду. У разі звернення кредитодавця до суду після вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави з вимогою про стягнення кредитної заборгованості суд має з`ясувати питання про виконання виконавчого напису і з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов кредитного договору.

На даний час рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 15.01.2015 №308/16812/13 є невиконаним, а відомостей про виконання такого рішення суду не надано .

Також встановлено, що кредитор дотримався всіх вимог договору та надав кредит, а позичальник в свою чергу не виконує належним чином свої зобов`язання щодо виконання кредитного договору, відповідач не здійснює платежі в зазначені строки відповідно до умов кредитного договору, що підтверджується долученим до позовної заяви розрахунком.

Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає, що наявні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідачів слід стягнути на користь позивача, сплачений ним судовий збір.

Позивачем сплачено судовий збір за звернення до суду із даним позовом у розмірі 22 196,44 грн. (5243,58 грн. 11.02.2020, подання позовної заяви + 16952,86 грн., подання уточненої позовної заяви від 13.04.2021).

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 4, 12, 13, 76, 78, 79, 80, 81, 82, 223, 280-282, 354, 355 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву подану представником позивача - АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Єрмолаєв Євгеном Миколайовичем до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,- задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ІПН: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН: НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) на користь AT КБ «ПРИВАТБАНК» (01001, м. Київ, вул. Грушевського буд.1Д) заборгованість у розмірі 63210.70 [Долар США] (шістдесят три тисячі двісті десять Доларів США, 70 центів), що за курсом 23.41 відповідно до службового розпорядження НБУ від 19.12.2021 року складає 1 479 762.49 грн. (один мільйон чотириста сімдесят дев`ять тисяч сімсот шістдесят дві гривні 49 коп.) за кредитним договором № MKMOGA від 17.07.2008 року, яка складається з наступного: 63210,70 [Долар США] - заборгованість за кредитом (тілом кредиту).

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ІПН: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь AT КБ «ПРИВАТБАНК» (01001, м. Київ, вул. Грушевського буд.1Д) витрати із сплати судового збору у розмірі 11 098,22 (одинадцять тисяч дев`яносто вісім гривень 22 коп.).

Стягнути ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН: НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) на користь AT КБ «ПРИВАТБАНК» (01001, м. Київ, вул. Грушевського буд.1Д) витрати із сплати судового збору у розмірі 11 098,22 (одинадцять тисяч дев`яносто вісім гривень 22 коп.).

Позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Місцезнаходження позивача: м. Дніпро вул. Набережна Перемоги, 50.

Відповідач ОСОБА_1 , адреса відповідача: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , адреса відповідача: АДРЕСА_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В.Фазикош