Справа №242/2679/21
Провадження №2/242/281/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року Селидівським міський судом Донецької області у складі головуючого судді Владимирської І.М., при секретарі Гандзюк К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної Установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К.Гусака Національної Академії Медичних Наук України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державної Установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної Академії Медичних Наук України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що з 07.08.2012 року по 11.02.2015 рік працювала на посаді молодшої медсестри по догляду за хворими відділення анестезіології і реанімації кардіохірургічного профілю. Відповідно до Постанови КМУ від 07.11.2014 року № 595, Постанови Президії Національної Академії наук України від 13.11.2014 р., № 11/4 Постанови Президії від 17.11.2014 р. № 18, Державна Установа «Інститут невідкладної і відновної хірургії ім. В.К. Гусака Національної академії медичних наук України» була переміщена з території проведення АТО м. Донецьк , пр. Ленінський, 47 до м. Києва, вул.. Героїв Севастополя, 30. На підставі Наказу від 18.06.2018 р. № 16к « Про звільнення працівників ДУ «Інститут невідкладної відновної хірургії ім. В.К. Гусака НАМН України», на виконання наказу НАМН України від 20.11.2014 р. № 83 «Про переміщення ДУ «Інститут невідкладної відновної хірургії ім. Гусака НАМН України», Наказу ДУ «Інститут невідкладної відновної хірургії ім. В.К. Гусака НАМН України» від 09.12.2014 р. № 4 «Щодо переміщення ДУ «Інститут невідкладної відновної хірургії ім..В.К. Гусака НАМН України в м. Київ», її було звільнено на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України з 11.02.2015 р. в зв`язку з її відмовою від переведення в іншу місцевість разом з установою. В порушення вимог ст.ст. 47,116 КЗпП України відповідач не здійснив з позивачем розрахунок при звільненні. Заборгованість по заробітній платі за жовтень 2014 року складає 3711 грн. 96 коп., листопад 2014 року - 2324 грн. 40 коп., також з грудня 2014 року по лютий 2015 рік становить 7159 грн. 38 коп. Відповідно до ст. 44 ч. 1 КЗпП України при припиненні трудового договору, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього щомісячного заробітку, тому відповідач заборгував перед позивачем виплату по вихідній допомозі у розмірі 2947 грн. 98 коп. Вважає, що відповідач таким чином порушив трудове законодавство, тому просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі за період жовтень-листопад 2014 року в сумі 6036,36 грн., за грудень 2014 р. та січень-лютий 2015 року у сумі 7159,38 грн., заборгованість із вихідної допомоги відповідно до ст. 44 КЗпП України в розмірі 2947 грн. 98 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 76507 грн. 10 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати у розмірі 14593,22 грн. В подальшому позивач надала до суду уточнення позовних вимог, в яких просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період жовтень 2014 року по лютий 2015 року сумі 11 976 грн. 84 коп., заборгованість із вихідної допомоги відповідно до ст. 44 КЗпП України в розмірі 1750 грн. 88 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 57 985 грн. 28 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати у розмірі 13 687 грн. 78 коп. та судові витрати по справі.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 22.06.2022 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 22.06.2022 року прийнято цивільну справу до свого провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи повідомлені належним чином, надали суду заяву, в якій уточнені позовні вимоги підтримують повністю та просять суд слухати справу у їх відсутність.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що з 17.11.2014 року ДУ «Інститут невідкладної і відновної хірургії ім.. В.К. Гусака НАМН України» здійснював свою діяльність на території м. Києва. Позивач до м. Києва не виїжджала та не відпрацьовувала робочий час в м. Києві та була звільнена на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України з 11.02.2015 року. Відповідно довідки форми ОК-5 (дата формування виписки 13.12.2019) ОСОБА_1 отримувала заробітну плату, з якої проведено відрахування до бюджету за 2014 по листопад включно. Крім того, відповідно до тарифікаційного списку Інституту на 2014 рік посадовий оклад позивача молодшої медсестри по догляду за хворими відділення анестезіології і реанімації кардіохірургічного профілю складає 1218,00 грн, за шкідливі умови праці 15% - 182,70 грн., місячний фонд заробітної плати становить 1750,88 грн. Таким чином, сума заборгованості по заробітній платі перед позивачем може становить за період з 01.12.2014 р. по 13.12.2014 р. 1750,88 грн. В частині заборгованості за період січень - лютий 2015 розрахунок відповідач вважав за можливе провести у відношенні до розміру мінімальної заробітної плати на 2015р. (1218,00 грн.), визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», а також тарифікаційного списку, у зв`язку з відсутністю затверджених тарифікаційних списків працівників, які не виявили бажання переміститись з Установою до м. Києва, враховуючи діючий на 2014р. тарифікаційний список, до якого позивачу було присвоєно 10 тарифний розряд. Відповідно до єдиної тарифної сітки на 2015 рік, діючої на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплат праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» тарифна ставка за тарифним розрядом 4 період з 01.01.2015 по 31.08.2015 становила 1218,00 грн., тому заборгованість по заробітній платі ймовірно може становити за період: з 01.01.2015-31.01.2015 р. у розмірі 1750,88 грн.; 01.02.2015 р. 11.02.2015 р. у розмірі 687,84 грн., загальна сума у розмірі 4 189 грн. 60 коп. Також відповідач зазначає, що розрахунок компенсації втрати частини основної заробітної плати має бути проведений виключно з 01.01.2014 по 11.02.2015, у зв`язку оплатою заробітної плати відповідачем позивачу за період жовтень - листопад 2014. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідач зазначив, що враховуючи обставини, що відповідач Державної Установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К.Гусака Національної Академії Медичних Наук України» був вимушений змінити місце своєї діяльності, залишити при цьому об`єкти матеріально-технічної бази у м. Донецьку, на даний час здійснює свою діяльність на території м. Києва, вважають справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі середнього розміру заробітної плати за три місяці, що становить у розмірі 5 252,64 грн. У зв`язку з чим відповідач просить при розгляді справи врахувати зазначені заперечення та відмовити в задоволенні позову, слухати справу у їх відсутність.

Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Основним Законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

З матеріалів справи, вбачається, що згідно запису № 23 трудової книжки серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 07.08.2012 року прийнято до Державної Установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К.Гусака Національної Академії Медичних Наук України» молодшої медсестри по догляду за хворими відділення анестезіології і реанімації кардіохірургічного профілю, відповідно до наказу № 166 к від 06.08.2012 року.

Згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 06.08.2018 року звільнено за п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою працівника від переведення в іншу місцевість з установою з 11.02.2015 року, відповідно до наказу № 4 від 09.12.2014 року та № 19-к від 01.08.2018 року.

Згідно наказу № 19-к від 01.08.2018 року ОСОБА_1 звільнено на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України з 11.02.2015 року.

Згідно Індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5), ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата для нарахування пенсії під час роботи у відповідача: за жовтень 2014 року в сумі 3711,96 грн., за листопад 2014 року 2324,40 грн., а всього 6036,36 грн.

Відповідно до положень ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, обов`язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату.

Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України.

Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до роз`яснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Суд звертає увагу, що відповідачем у відзиві на позовну заяву було визнано заборгованість по заробітній платі за період з 01.12.2014 року по 11.02.2015 року в сумі 4189,60 грн., а саме: 01.12.2014 р. по 31.12.2014 р. (23 р.д.) у сумі 1 750 грн. 88 грн.; 01.01.2015 р. по 31.01.2015 р. (31 р.д.) у розмірі 1750 грн. 88 коп.; 01.02.2015 р. по 11.02.2015 р. (8 р.д.) у сумі 687 грн. 84 коп.

Крім того, представником позивача було надано до суду уточнення позовних вимог, в яких сторона позивача погодилась, що сума заборгованості по заробітній платі перед позивачем за період з грудня 2014 р. по лютий 2015 р. складає 4189 грн. 60 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Суд, критично відноситься до заперечень відповідача щодо відсутності перед позивачем ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за жовтень 2014 р. по листопад 2014 р. у сумі 6036,36 грн., оскільки відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5), ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата для нарахування пенсії під час роботи у відповідача: за жовтень 2014 року в сумі 3711,96 грн, за листопад 2014 року 2324,40 грн.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 ст. 36 КЗпП України працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Суд, вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, вважає їх такими, що підлягають задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість у розмірі 11 976 коп. 84 коп., що складається: за жовтень 2014 року в сумі 3711,96 грн.; за листопад 2014 року у сумі 2324,40 грн.; за період з 01.12.2014 р. по 31.12.2014 р. у сумі 1 750 грн. 88 грн.; за період з 01.01.2015 р. по 31.01.2015 р. у розмірі 1750 грн. 88 коп.; за період з 01.02.2015 р. по 11.02.2015 р. у сумі 687 грн. 84 коп., та вихідну допомогу у розмірі 1750 грн. 88 коп.

Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд встановив до наступне.

Відповідно до ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом встановлено, що позивач у день звільнення не працювала, вимога про розрахунок направлена позивачем 20.12.2018, отже, відповідач підлягає відповідальності за ст.117 КЗпП України у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період, враховуючи вимоги ст.13 ЦПК України в межах заявлених позивачем вимог з 22.12.2018 ( з дня звернення з вимогою про розрахунок (20.12.2018 р.)) по 31.10.2021 (як заявлено позивачем в позові).

Відповідно до абз.3 п.2 розділу П Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок), у всіх інших випадках збереження заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до розрахунку позивача (уточнених позовних вимог), середньоденна заробітна плата позивача становить 81,44 грн. (грудень 2014 р. 1750,88 грн + січень 2015 р. 1750,88 грн. : 43 дні (23+20 днів)).

Отже, відповідно до розрахунку позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.12.2018 по 31.10.2021, становить 57 985,28 грн (81,44 грн х 712 робочих днів), в межах заявлених вимог.

Згідно розрахунку суду, встановлено, що згідно листів № 224/0/103-17/214 від 19.10.2017 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2018 році» № 78/0/206-18 від 08.08.2018 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2019 році», № 1133/0/206-19 від 29.07.2019 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2020 році» та № 3501-06/219 від 12.08.2020 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2021 році» кількість робочих днів позивача з 22.12.2018 року по 31.10.2021 року (в межах заявлених вимог) виходячи із зазначеного листи складає 712 днів, тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 57 985 грн. 28 коп. з розрахунку 81 грн. 44 коп.(середньоденна заробітна плата) Х 712 (кількість робочих днів в межах заявлених вимог).

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи 26 червня 2019 року справу №761/9584/15-ц прийшла до правового висновку щодо зменшення суми відшкодування, визначеного позивачу відповідно до ст.117 КЗпП України. Зокрема в постанові зазначено, що відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України, його положення застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду взяла до уваги, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Також в своїй постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, відповідно ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Враховуючи вищенаведене, дослідивши фактичні обставини справи, зокрема розмір належної позивачу при звільненні 11.05.2015 року виплати від роботодавця заборгованості по заробітній платі та вихідної допомоги у розмірі 11 976 грн. 84 коп., що занадто менша за суму середнього заробітку за затримку розрахунку у розмірі 57 985 грн. 28 коп., а також приймаючи до уваги пасивну поведінку позивача щодо захисту порушеного права, а саме незвернення з відповідними вимогами протягом тривалого часу, суд приходить до висновку про очевидну неспівмірність заявленої до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача та вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат у сумі 30 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням розміру заборгованості по заробітній платі та вихідної допомоги (11 976 грн. 84 коп.) та періоду (з 22.12.2018 р. по 31.10.2021 р. в межах позовних вимог) затримки розрахунку.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати, суд виходить з наступного.

Згідно статті 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

У відповідності до вимог ст.ст. 2-3 вказаного Закону, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу.

Згідно ст. 4 зазначеного Закону, Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після

утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10-го числа, що настає за завітним.

Враховуючи, що судом встановлено факт порушення відповідачем сплати на користь позивача належних йому коштів, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати.

Позивачем надано розрахунок компенсації втрати частини заробітної плати за період з жовтня 2014 р. по лютий 2015 р. у розмірі 13687,78 гривень.

Судом встановлено, що компенсація втрати частини заробітної плати за період з жовтня 2014 р. по лютий 2015 р. складає у розмірі 13 567 грн. 36 коп., відповідно до розрахунку: 11 976,84 грн. (заробітна плата)*113,28% (сукупний індекс інфляції) / 100% = 13 567 грн. 36 коп.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати з відповідача підлягають задоволенню за період з 01.10.2014 р. по 28.02.2015 р. у розмір 13 567 грн. 36 коп.

Згідно із п. 164.2.1, п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України доходи у вигляді заробітної плати, нараховані ( виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору ( контракту), включаються до складу загального місячного ( річного) оподатковуваного доходу платника податку і є базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб.

Відповідно до п. п. 168.1.1 п. 168 .1 ст. 168 Податкового кодексу України податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 цього Кодексу.

Отже, заробітна плата, яка підлягає стягненню з відповідача є сумою, з якою під час виконання відповідного судового рішення підлягають нарахуванню роботодавцем та утриманню податки та збори.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані суду докази, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 10 225 грн. 96 коп., вихідну допомогу в сумі 1750, 88 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30 000,00 грн., та компенсацію за невиплату заробітної плати в сумі 13 567 грн. 36 коп. (без утримання податків і обов`язкових платежів).

В силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто витрати, пов`язані із сплатою судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», якою закріплені ставки судового збору, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позивач ОСОБА_1 у відповідності до положень п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, за вимогою про стягнення заробітної плати, тому відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 908 грн. 00 коп., згідно до ставки судового збору передбаченої Законом України «Про судовий збір» в редакції на час звернення позивача до суду (24.05.2021 р.).

Враховуючи те, що пільга щодо сплати судового збору, передбачена п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» не поширюється на вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тому відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропоційно до задоволених вимог (51,74%) в сумі 469 грн. 80 коп., згідно до ставки судового збору передбаченої Законом України «Про судовий збір» в редакції на час звернення позивача до суду (24.05.2021 р.).

На підставі викладеного, керуючись ст..ст.115,116,117КЗпП , ст.ст. 3,5,12,13,18, 258,260,265,268, 273 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Державної Установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К.Гусака Національної Академії Медичних Наук України» (юридична за адресою: 03680, м. Київ, вул. Героїв Севастополя, буд. 30, ) про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати - задовольнити частково.

Стягнути з Державної Установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної Академії медичних наук України» (місцезнаходження: м. Київ, вул.. Героїв Севастополя, 30, код ЄРДПОУ 25672427) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість по заробітній платі в сумі 10 225 (десять тисяч двісті п`ятдесят п`ять) грн. 96 коп., по вихідній допомозі в сумі 1750 (одна тисяча сімсот п`ятдесят) грн. 88 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30 000 (тридцять тисяч) грн. 00 коп., та компенсацію за невиплату заробітної плати в сумі 13 567 (тринадцять тисяч п`ятсот шістдесят сім) грн. 36 коп.

Суми, що підлягають стягненню, визначені без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів.

Допустити негайне виконання рішення в межах платежів за один місяць.

Стягнути з Державної Установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної Академії медичних наук України» (місцезнаходження: м. Київ, вул.. Героїв Севастополя, 30, код ЄРДПОУ 25672427) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 469 (чотириста шістдесят дев`ять) грн. 80 коп.

Стягнути з Державної Установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної Академії медичних наук України» (місцезнаходження: м. Київ, вул.. Героїв Севастополя, 30, код ЄРДПОУ 25672427) користь держави судовий збір у сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.М. Владимирська