Справа № 127/7961/22
Провадження № 2/127/1008/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2022 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Короля О.П.,

секретаря Обертун Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виселення без надання іншого жилого приміщення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з вищевказаним позовом.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що 28.10.2021 року за результатом прилюдних торгів з реалізації квартири як предмета іпотеки за адресою : АДРЕСА_1 , він набув право власності на квартиру, що належала ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В. І. від 18.07.2008 року за реєстровим № 2132, та зареєстрованого Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» (далі КП «ВООБТІ») 18.07.2008 року в реєстровій книзі №715 за реєстраційним №1904. Оскільки квартира була реалізована як предмет іпотеки за іпотечним договором від 18.07.2008 року, яким було забезпечене належне виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором №156-ф/08 від 18.07.2008 року, проживання відповідачів у квартирі перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню цим нерухомим майном позивачем. З урахуванням викладеного, керуючись ст.109 ЖК УРСР, просив виселити відповідачів із займаного жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.04.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, відповідачам наданий строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач ОСОБА_4 направив до суду відзив на позовну заяву, в якому позов не визнав та просив суд відмовити в його задоволенні. Інші відповідачі своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористались.

Представник позивача подала відповідь на відзив, в якому, зокрема, зазначила про те, що положення частини другої статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відповідач ОСОБА_4 подав заперечення на відповідь на відзив, в якому, зокрема, зазначив про те, згідно із ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Навіть якщо законне право на зайняття житловоого приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

В судове засідання з`явились представник позивача, відповідач ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_4 та його представник. Представник відповідача ОСОБА_4 в судове засідання 10.10.2022 р. не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідач ОСОБА_3 подала заяву про розгляд справи без її участі, просила в позові відмовити .

Представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Звернула увагу суду на те, що постановою Вінницького апеляційного суду, яка набрала законної сили, визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування чотирикімнатною квартирою, загальною площею 100,8 кв. м, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , та знято ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з реєстраційного обліку за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та його представник позов не визнали.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі і з`явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.

18.07.2008 р. між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 156-Ф/08 на суму 130 000,00 доларів США, терміном до 17.07.2028 р., зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 14,3 % річних. Позичальник зобов"язався щомісячно не пізніше 10 числа місяця, наступного за місяцем користування кредитом та в день закінчення строку, на який надано кредит, сплачувати проценти за користування кредитом, виходячи з процентної ставки відповідно до п. 1.1 договору. У разі виникнення простроченої заборгованості за кредитом сплачувати проценти за користування кредитом, виходячи із процентної ставки, зазначеної у п. 3.1.10 договору, збільшеної на 1 процент, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості.

З метою забезпечення вимог ПАТ АБ «Укргазбанк» за кредитним договором № 156-Ф/08 між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір від 18.07.2008 р., предметом якого є чотирикімнатна квартира з трьома балконами за адресою : АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_2 умови кредитного договору не виконував. Під час виконання зведеного виконавчого провадження, 12.11.2021 року, відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 41 Закону України «Про іпотеку», відбулася примусова реалізація предмета іпотеки-квартири, яка належала ОСОБА_2 . Предмет іпотеки примусово реалізовано Державним підприємством «СЕТАМ» із застосуванням веб-сайту, передбаченого Порядком реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 2831/5 від 29.09.2016, за електронною адресою: https://setam.net.ua, електронна адреса лоту: ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку", якій кореспондує положення ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Системний аналіз наведених норм чинного законодавства підтверджує те, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду.

Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку», частини третьої статті 109 ЖК Української РСР. Зазначеного правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 03.02.2016 року у справі N 6-2947цс15. У Постанові від 18.12.2018 року по справі №355/689/16-ц Верховний Суд зазначив, що за змістом зазначеної норми права вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в разі звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч.2 ст.40 закону «Про іпотеку». Саме по собі дотримання іпотекодержателем або новим власником в порядку позасудового врегулювання передбаченої частиною другою статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частиною третьою статті 109 ЖК Української РСР процедури щодо надіслання всім мешканцям письмової вимоги про добровільне звільнення переданого в іпотеку жилого приміщення, і подальше невиконання ними цієї вимоги у встановлений або інший погоджений сторонами строк, свідчитиме лише про наявність порушення, невизнання або оспорювання прав іпотекодержателя чи нового власника стосовно предмета іпотеки.

Разом з тим визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення в судовому порядку осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням їм іншого постійного житла.

В цьому випадку спірна квартира придбана ОСОБА_2 за рахунок кредитних коштів і забезпечена іпотекою цього житла.

18.07.2008 року ОСОБА_2 отримано в кредит в розмірі 130 000 доларів США для придбання житлової нерухомості, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 (п.1.5 Кредитного договору №156-Ф/08 від 18.07. 2008 року).

Того ж дня, 18.07.2008 року ОСОБА_2 придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за 631 000 грн.

В цей же день, 18.07.2008 року ОСОБА_2 був укладений Іпотечний договір, яким було забезпечене належне виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором №156-ф/08 від 18.07.2008 року. Таким чином, іпотечне майно, а саме спірна квартира придбана не за особисті кошти ОСОБА_2 , а за кредитні кошти відповідно до Кредитного договору №156-Ф/08 від 18.07.2008 року. Посилання відповідача ОСОБА_4 на те, що до укладення Кредитного договору №156-Ф/08 від 18.07.2008 року ОСОБА_2 сплатив комісію за відкриття позичкового рахунку в розмірі 2 600 грн., комісію за аналіз ліквідності забезпечення в розмірі 700 грн. та здійснив витрати на страхування власного життя та іпотечного майна не спростовують факт купівлі спірної квартири не за особисті кошти ОСОБА_2 , а за кредитні кошти відповідно до Кредитного договору №156-Ф/08 від 18.07.2008 року. За змістом ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст.12 цього Закону. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УPCP громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють повинне бути зазначене в рішенні суду. Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих правових норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Таким чином, основною обставиною, яку належить з`ясувати при розгляді цієї справи, є те, чи придбано квартиру, яка стала предметом іпотеки, за кредитні кошти, чи ні. Саме від цього залежить можливість виселення відповідачів з іпотечного житла з наданням чи без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 03.02.2016 р. в справі № 6-2947цс15, яка надалі була підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 р. в справі № 753/12729/15-ц, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Як вбачається з матеріалів справи, і кредитний договір, і договір купівлі-продажу квартири, і договір іпотеки були укладені в один день. При цьому як слідує з умов кредитного договору кредитні кошти призначалися саме для придбання квартири, яка і є предметом іпотеки. Отже, враховуючи умови договорів, в тому числі умови кредитування (для придбання нерухомості (житла), а також суму виданого кредиту та вартість придбаної квартири, суд дійшов до висновку, що квартира в цілому була придбана за кредитні кошти. Доказів протилежного суду не подано.

Згідно із статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Положеннями частини першої статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При цьому суд звертає увагу на таке. Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачі, квартира яких була примусово реалізована з прилюдних торгів як предмет іпотеки, придбаний за рахунок кредитних коштів, та не є членами його сім`ї, всупереч вимогам закону, установленим статтею 40 Закону України «Про іпотеку», добровільно звільнити квартиру АДРЕСА_2 , відмовляються та без згоди позивача - власника вказаного житлового приміщення та продовжують безпідставно проживати у спірній квартирі.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Викладене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Встановлено, що квартира була придбана відповідачем ОСОБА_2 за кошти, отримані за кредитним договором, в забезпечення виконання зобов`язань за яким вона ж і була передана в іпотеку банку.

Таким чином, відповідачі у справі, допустивши порушення умов кредитного договору, внаслідок чого було здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки, не мали обґрунтованих підстав вважати, що після звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_2 та її продажу на прилюдних торгах матимуть змогу використовувати її як власне житло. І навпаки, позивач, який придбав квартиру з прилюдних торгів, сплативши її повну вартість в розмірі 1636500 грн., що відповідає ціні продажу предмета іпотеки на електронних торгах, з урахуванням зазначених вимог закону, обґрунтовано очікував, що зможе безперешкодно реалізувати своє право власності, як щодо користування жилим приміщенням, так і щодо розпорядження цим нерухомим майном.

Суд, розглядаючи справу про виселення без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на предмет пропорційності, встановивши, що порушені права позивача - власника житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вважає, що у цьому випадку за обставин справи виселення без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, тому що у належній ОСОБА_1 на праві власності квартирі продовжують безпідставно проживати відповідачі, які не є членами його сім`ї, жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було, а на вимоги власника звільнити спірну квартиру відповідачі не реагують. Крім того, суд враховує те, що постановою Вінницького апеляційного суду, яка набрала законної сили, в справі № 127/35357/21 визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування чотирикімнатною квартирою, загальною площею 100,8 кв. м, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 та знято ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з реєстраційного обліку за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі постанови Вінницького апеляційного суду, яка набрала законної сили в справі № 127/35357/21 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 знято з реєстраційного обліку за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , про що містяться докази в матеріалах справи.

Щодо обраного позивачем спосіб захисту його прав суд зазначає таке.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).

У частині першій статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

ОСОБА_1 є новим власником квартири АДРЕСА_2 , який набув право власності на вказане житло за результатами торгів з примусової реалізації майна.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 8 Конвенції гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла у кореспонденції.

Відповідно до положень статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на нього, надається інше постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. На цьому, зокрема, наголошено у постанові Верховного Суду України від 21.12.2016 року у справі № 6-1731цс16) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

ОСОБА_1 є законним власником спірної квартири та його права невиправдано обмежуються у зв`язку із тим, що відповідачі та їх майно продовжують перебувати в спірній квартирі, тому позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житлового приміщення підлягає задоволенню.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Судові витрати позивача ОСОБА_1 складаються із сплаченого судового збору у розмірі 992,40 грн., які підлягають стягненню на його користь в рівних частках з кожного з відповідачів.

Керуючись пунктами 1, 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. 109 ЖК УРСР, ст. ст. 1, 33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 16, 317, 319, 321, 383, 589 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. ст. 4, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з чотирикімнатної квартири з трьома балконами, загальною площею 100,8 кв.м, за адресою : АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути в рівних часках з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат із сплати судового збору 992,40 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга на рішення суду подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 17.10.2022 р.

Відомості про учасників справи :

Позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідач ОСОБА_2 , АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

Відповідач ОСОБА_3 , АДРЕСА_4 , РНОКПП невідомий;

Відповідач ОСОБА_4 , АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя