КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 755/4378/20 Головуючий у суді першої інстанції - Гаврилова О.В.
Номер провадження № 22-ц/824/5792/2022 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 листопада 2021 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , яка діє в свої інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє в свої інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, в якому просило суд стягнути з відповідача 7 668,01 грн. заборгованості за спожиту електричну енергію, 2 401,06 грн. як 3% річних та інфляційну складову боргу, а також 2 102 грн. судового збору.

Вимоги позову позивач мотивував тим, що ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» є правонаступником ПАТ «Київенерго» та здійснює постачання електричної енергії місцевими (локальними) електромережами.

Відповідач ОСОБА_1 користується послугами, але не в повному обсязі виконує зобов`язання по сплаті заборгованості, внаслідок чого заборгованість станом на 01 березня 2019 року на контрольних показниках 1972 кВт за спожиту електричну енергію складає 7 668,01 грн.

Вказував, що незважаючи на попередження про необхідність сплати заборгованості, ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконала, борг не сплатила.

А також посилаючись на ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача, крім суми боргу, інфляційні нарахування в розмірі та 3% річних.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 листопада 2021 року позовні вимоги ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» заборгованість за спожиті послуги з електропостачання станом на 01 березня 2020 року в розмірі 7 668,01 грн. та за період з квітня 2017 року по лютий 2020 року включно інфляційні втрати в розмірі 1 816,86 грн., 3% річних - 584,20 грн. та судові витрати по сплаті судового збору - 2 102,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій наголошує, що всупереч її клопотанню суд розглянув справу без виклику та повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, чим порушив їх право на повноцінний захист своїх прав в судовому засіданні, на участь в судовому засіданні, принцип рівності перед законом і судом.

Крім того, вважає, що судом в порушення прав відповідача прийнято відповідь відповідача на її відзив, без надання доказів надсилання такої відповіді на адресу відповідача відповідно до норм ст.. 179 ЦПК України.

Апелянт вказує, що суд протиправно залучив інших повнолітніх мешканців квартири АДРЕСА_1 в якості третіх осіб, оскільки навіть позивачем у відповіді на відзив визнано, що всі зареєстровані в квартирі особи є споживачами послуг, а тому наявні підстави для залучення їх до участі у справі в якості співвідповідачів.

Також вказаного, на думку ОСОБА_1 й стягнення заборгованості в повному обсязі з неї також є протиправним, адже такі дії призводять до покладення на відповідача обов`язку сплати за послуги, що отримувались іншими повнолітніми особами, тобто неправомірне покладення судом обов`язків інших осіб на відповідачку.

Звертає увагу ОСОБА_1 , як і у відзиві на позовну заяву, що в неприватизованій квартирі проживає три окремі сім`ї, та рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2017 року у справі №755/14769/16 було встановлено конкретний порядок користування житловим приміщенням та з того часу сім`ї користуються відособленими житловими приміщеннями та самостійно несуть відповідальність за сплату ними комунальних послуг.

ОСОБА_1 посилається й на встановлений вищевказаним рішенням суду факт оформлення особового рахунку на її діда - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та зазначає, що після смерті останнього особовий рахунок на мешканців неприватизованої квартири не переоформлювався. Доказів оформлення особового рахунку на ім`я апелянта матеріали справи не містять.

В апеляційній скарзі вказує апелянт й на розбіжності у визначенні періоду і розміру заборгованості за спожиту електроенергію, на відсутність розрахунку заборгованості, а лише на наявність розрахунку інфляційної складової та 3% річних. Крім того, до вимог про стягнення заборгованості за квітень 2016 року по березень 2017 року має бути застосовано строк позовної давності, який позивачем пропущено, клопотання про його поновлення не заявлялось та судом такий строк не поновлювався.

Враховуючи викладене в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» у повному обсязі.

23 червня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» відповідно до якого вважає оскаржуване судове рішення ухваленим відповідно до норм матеріального та процесуального права, з урахуванням всіх обставин справи, при повному та всебічному дослідженні доказів, а тому просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги, рішення залишити без змін.

Так, позивач вказує, що за адресою: АДРЕСА_2 відкрито один особовий рахунок на ім`я ОСОБА_1 , питання розрахунків між співвласниками квартири не належить до компетенції ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» та мають вирішуватись мешканцями шляхом переговорів або в судовому порядку.

Вказує, що на звернення ОСОБА_1 відповідачем було надано відповідь, в якій містилась інформація щодо сплати заборгованості та подальшої процедури розділення особових рахунків, однак апелянтом не ініціювались наміри щодо розподілу особового рахунку.

Твердження апелянта, що вона не підписувала ніяких договорів з позивачем не означає, що електрична енергія надається безкоштовно та за відсутності договору споживач звільняється від оплати вартості спожитих ним послуг.

У відзиві зазначає, що згідно аналізу оплат здійснених споживачем та які відображені в особовій картці, споживачем здійснювалось часткове погашення боргу, а саме: у квітні 2016 року спожито електроенергії на суму 735, 40 грн., а сплачено 2 042 грн., у квітні 2018 року спожито електроенергії на суму 435,65 грн. - сплачено 1 046 грн., отже таке періодичне погашення заборгованості за попередні періоди свідчить про визнання апелянтом боргу та переривання строку позовної давності.

Разом з тим, позивач вказує, що не отримує копій платіжних доручень, а лише кошти, що надходять на банківський рахунок та виписка з банку для подальшої ідентифікації та вірного відображення оплат, а тому твердження апелянта щодо ненадання доказів сплати нею саме сум заборгованості не є спроможним.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 23 грудня 1981 року Виконавчим комітетом Подільської районної Ради народних депутатів м. Києва на ім`я ОСОБА_7 , сім`я якого складається з чотирьох осіб ( ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_8 ), ОСОБА_10 (в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_10 ), на підставі рішення виконкому Подільської районної Ради народних депутатів м. Києва № 486 від 26 жовтня 1981 року, було видано ордер № 93225 серії Б на право зайняття трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Відповідно до довідки форми № 3 від 06 квітня 2016 року, виданої Комунальним концерном « Центр комунального сервісу», у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 - з 19 березня 1991 року, ОСОБА_3 - з 01 грудня 2009 року, ОСОБА_1 - з 28 травня 1991 року,ОСОБА_4 з 26 березня 1996 року, ОСОБА_5 - з 29 вересня 1992 року, ОСОБА_6 - з 01 березня 2005 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2017 року у справі №755/14769/16-ц визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши в користування: ОСОБА_2 , разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_3 , жилу кімнату площею 13,8 кв.м. під №2 на технічному плані; ОСОБА_1 та ОСОБА_4 жилу кімнату площею 10,5 кв.м. під №4 на технічному плані; ОСОБА_5 , разом з неповнолітнім сином ОСОБА_6 , жилу кімнату площею 15,5 кв.м. під №3 на технічному плані. Місця загального користування: коридор площею 9,2 кв.м., кухня площею 6,2 кв.м., вбиральня площею 1,2 кв.м., ванна кімната площею 2,3 кв.м., комору площею 1,1 кв.м., залишено в спільному користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (а.с. 40-42)

19 березня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Київські енергетичні послуги» заборгованість за спожити електричну енергію - 7 806,54 грн.; 3% річних та інфляційну складову боргу - 333,17 грн., а всього стягнути 8 139,71 грн., також стягнуто 210,20 грн. судового збору(а.с. 47).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 травня 2020 року скасовано судовий наказ, виданий Дніпровським районним судом міста Києва 19 березня 2020 року у цивільній справі № 755/4388/20 за заявою ТОВ «Київські енергетичні послуги» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг (а.с. 69).

Згідно наряду-допуску №24619, цехом центрального обліку ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» споживача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , о/р НОМЕР_1 відключали від клемника лічильника фазний провід 23 вересня 2019 року у зв`язку із заборгованістю (а.с. 21).

З виписки по особовій картці споживача послуг ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» - ОСОБА_1 (особовий рахунок № НОМЕР_1 ), вбачається, що станом на січень 2020 року за вказаним особовим рахунком наявна заборгованість за спожиту електричну енергію у розмірі 7 668,01 грн, яка утворилась з квітня 2016 року по квітень 2018 року, що свідчить про порушення відповідачем умов договору про користування електричною енергією в частині своєчасності сплати коштів за електричну енергію. (а.с. 12-16).

Вирішуючи вказаний спір, задовольняючи позовні вимоги у повному обсягу та покладаючи відповідальність за не сплату вказаної заборгованості на ОСОБА_1 суд зазначив, що відповідач ОСОБА_1 є споживачем послуг з постачання електричної енергії за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 26), що здійснює ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі». Між позивачем та відповідачем діють зобов`язальні правовідносини про постачання та користування електричною енергією, згідно яких енергопостачальник бере на себе зобов`язання постачати споживачеві електричну енергію, а споживач зобов`язується оплачувати фактично спожиту електричну енергію у терміни, передбачені договором. Оскільки з виписки по особовій картці споживача послуг ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» - ОСОБА_1 (особовий рахунок № НОМЕР_1 ), станом на січень 2020 року за вказаним особовим рахунком наявна заборгованість за спожиту електричну енергію у розмірі 7 668,01 грн, яка утворилась з квітня 2016 року по квітень 2018 року, що свідчить про порушення відповідачем умов договору про користування електричною енергією в частині своєчасності сплати коштів за електричну енергію, тому суд визнав доведеним позовні вимоги ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі».

Заперечення відповідачки ОСОБА_1 проте, що вона не є відповідальним наймачем у вказаній квартирі та не має обов`язку сплачувати вказані послуги за всіх дорослих мешканців вказаної квартири, які не складають одну сім`ю суд відхилив, пославшись на виписку надану позивачем в якій наймачем (особа на яку відкритого особовий рахунок) зазначена саме ОСОБА_1 .

Колегія судів повністю погодитися із вказаним рішенням суду не може виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо та електропостачанням, опаленням, а також вивезенням побутових відходів у порядку встановленому законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надати другій стороні (споживачеві) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Проте обов`язок сплачувати за спожиту електроенергію у споживача виникає не лише з умов договору про постачання електроенергії, але і з вимог чинного законодавства, яке регулює даний вид правовідносин.

Так відповідно до п.п. 74, 84 ст. 1 Закону України "Про ринок електричної енергії" ринок електричної енергії - система відносин, що виникають між учасниками ринку під час здійснення купівлі-продажу електричної енергії та/або допоміжних послуг, передачі та розподілу, постачання електричної енергії споживачам; споживач - фізична особа, у тому числі фізична особа - підприємець, або юридична особа, що купує електричну енергію для власного споживання.

Згідно п. 93 ст. 1 Закону України "Про ринок електричної енергії" універсальна послуга - постачання електричної енергії побутовим та малим непобутовим споживачам, що гарантує їхні права бути забезпеченими електричною енергією визначеної якості на умовах, визначених відповідно до цього Закону, на всій території України;

Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України "Про ринок електричної енергії", постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 58 Закону України "Про ринок електричної енергії" споживач зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

Судом першої інстанції при вирішенні спору було встановлено, що дійсно квартира АДРЕСА_1 обслуговується в частині постачання електричною енергією ПрАТ «ДТЕК Київській електричні мережі» в тому числі і як правонаступник ПАТ «Київенерго» (а.с. 10-11).Мешканці вище вказаної квартири в тому числі і відповідачка ОСОБА_1 є споживачами даних послуг.

Посилання останньої у відзиві на позовну заяву (а.с. 36) та в апеляційній скарзі на відсутність між нею та позивачем договірних зобов`язань і як наслідок відповідних зобов`язань в часині оплати вказаних послуг, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" до житлово- комунальних послуг належать, в тому числі комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу електричної енергії.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні), 3) виконавці комунальних послуг. Виконавцями комунальних послуг з постачання та розподілу електричної енергії є енергопостачальник або інший суб`єкт, визначений законом.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до статті 58 Закону України "Про ринок електричної енергії" споживач зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

Взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником та споживачем, а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії, регулюються Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 р. № 312.

Пунктом 1.2.7. ПРРЕЕ встановлено, що постачання електричної енергії здійснюється електропостачальником на підставі договору про постачання електричної енергії споживачу, який розробляється електропостачальником на основі Примірного договору про постачання електричної енергії споживачу та укладається в установленому цими Правилами порядку.

Пунктом 1.2.15. ПРРЕЕ встановлено, що укладення, внесення змін, продовження строку дії чи розірвання будь-якого із договорів, передбаченого цими Правилами, здійснюється відповідно до вимог законодавства та цих Правил. Для договорів, які укладаються шляхом приєднання до умов договору, укладення договору можливе шляхом підписання заяв-приєднань, оплати виставленого рахунку, споживання будь-якого обсягу електричної енергії через особистий кабінет в електронній формі.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16).

З урахуванням викладеного колегія суддів доходить висновку, що повнолітні мешканці квартири АДРЕСА_1 , будучи споживачами послуг, які надає позивач у справі, зобов`язані були їх оплатити незалежно від наявності чи відсутності укладеного договору, однак такі свої зобов`язані вони виконували не своєчасно та не в повному обсягу.

Згідно до наданого позивачем розрахунку (витягу із особового рахунку № НОМЕР_1 по квартирі АДРЕСА_1 ) заборгованість споживачів вказаної квартири перед позивачем становить 7681,01 за період з квітня 2016 року по квітень 2018 року (а.с. 12-16), тому позивач має право на стягнення вказаної суми із споживачів даних послуг.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ПрАТ та покладаючи вказаний обов`язок по сплаті боргу лише на ОСОБА_1 мотивував своє рішення тим. що саме вона є відповідальним квартиронаймачем у вказаній квартирі тому повинна сплати вказані кошти позивачу, а подальшому має права компенсувати частину вказаних витрат за рахунок солідарного обов`язку із інших повнолітніх мешканців квартири.

Однак колегія суддів не погоджується із даних висновком суду першої інстанції та вважає обґрунтованими в цій частині доводи апеляційної скарги.

Так у частині першій статті 61 Житлового кодексу України зазначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер (частина друга статті 61 Житлового кодексу України).

Відповідно до частин першої, другої статті 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Із матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить до комунальної власності міста Києва.

Із рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 червня 2017 року у справі №755/14769/16-ц вбачається, що наймачем вказаної квартири на час її вселення у 1981 році був ОСОБА_7 , як особа якому було видано ордер на вселення до вказаної квартири, разом із членами його родини. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. Однак доказів того, що саме ОСОБА_1 зверталася до наймодавця - власника вказаного житла та укладала відповідний договір найму матеріали справи не містять. Сама ОСОБА_1 вказаний факт заперечує, а позивач таких доказів до матеріалів справи не надав, тому визначення ОСОБА_1 в документах позивача ( особовому рахунку № НОМЕР_1 ) як наймача колегія суддів вважає безпідставним.

Крім того із вище вказаного рішення Дніпровського районного суду міста Києва у справі №755/14769/16-ц вбачається що на час виникнення заборгованості за споживання електричної енергії та звернення позивача до суду із вказаним позовом в ній зареєстровано та фактично проживало три окремих сім`ї : ОСОБА_2 - з 19 березня 1991 року та ОСОБА_3 - з 01 грудня 2009 року; ОСОБА_1 - з 28 травня 1991 року та ОСОБА_4 з 26 березня 1996 року; ОСОБА_5 - з 29 вересня 1992 року та ОСОБА_6 - з 01 березня 2005 року, які не пов`язані між собою спільним бюджетом та веденням господарства, між якими виникали спори щодо порядку сплати комунальних послуг, у зв`язку із чим судом і був встановлений порядок користування житловими приміщеннями у вказаній квартирі.

Вказані вище обставини свідчать про те, що кожний повнолітній мешканець квартири як споживач зобов`язаний сплачувати вказаній послуги індивідуально з урахуванням тих умов, що вони не являються членами однієї сім`ї, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням вище вказаного колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача підлягали задоволенню лише в межах 1/4 частини, оскільки на момент надання послуг та звернення до суду із вказаним позовом та ухвалення рішення у вказаній квартирі проживало 4 повнолітніх мешканців як споживачів послуг ПрАТ : ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 тому і повинні нести відповідальність відповідно своїй частці.

Таким чином позов підлягав задоволенню частково в межах суми 1917 грн. (7668,01 /4) заборгованості по оплаті послуг з постачання електричної енергії, 454,22 грн інфляційних втрат та 146,05 грн три відсотки річних у зв`язку з несвоєчасним виконання зобов`язань визначених, а всього 2517,27 грн.

Зазначені вимоги позивача колегія суддів вважає обґрунтованими та відповідають положень, ст. 67 ЖК України, ч. 1 ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", п. 1 ч. 3 ст. 58 Закону України "Про ринок електричної енергії" ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Доводи апелянта в цій частині колегія суддів вважає необґрунтованими.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (пункт 45)).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України(висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15).

З огляду на те, що відповідачка, прострочила виконання грошового зобов`язання, вона на вимогу позивача повинна сплатити інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми.

Перевіряючи доводи апелянта в частині пропуску позивачем строку позовної давності на звернення до суду із вказаним позовом як самостійну підставу для відмови у стягнення заборгованості за період, що існувала до березня 2017 року то колегія суддів виходить із наступного.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц).

З матеріалів справи (витягу з особового рахунку № НОМЕР_1 ) вбачається що сума заборгованості по вказаній квартирі нарахована за період з квітня 2016 року по квітень 2018 року .

При цьому із вказаного розрахунку вбачається, що у квітні 2016 року надавачем послуг ПрАТ по вказаній квартирі було нараховано вартість наданих послуг з постачання електричної енергії в розмірі 735,40 грн., а сплачено в даному місяці 2042 грн, що є підтвердження оплати попереднього боргу, а всього . Доказів зворотного відповідачкою ОСОБА_1 суду подано не було.

Аналогічні обставини переплати нарахованих послуг зазначені і за червень, липень 2016 року, липень 2017 року та квітень 2018 року. Зазначені дії споживачів про сплату попередніх сум заборгованості є свідченнями визнання вказаних боргових зобов`язань та перериванням строків давності.

Тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Заперечуючи проти доводів позивача про несплату нею вказаної заборгованості відповідачка не надала до суду копії квитанцій про внесення коштів по сплаті послуг електричної енергії за відповідний період у відповідних розмірах нарахувань та не спростувала докази позивача в цій частині.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

З урахуванням викладеного колегія суддів доходить висновку про часткове задоволенні апеляційної скарги, скасування рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 листопада 2021 року в частині стягуваної суми заборгованості та ухвалення у вказаній справі нового судового рішення про часткове задоволенні позовних вимог.

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що позивач - ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» при зверненні до суду першої інстанції поніс судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 148947 від 05 березня 2010 року ( а.с. 5 )

Відповідачка ОСОБА_1 , звертаючись до суду із апеляційною скаргою сплатила 3153 грн, судового збору, що підтверджується квитанціями від 06 січня 2022 року ( а.с. 95 зв.б.) та від 26 травня 2022 року (а.с. 113).

Ухвалюючи у справі нове судове рішення, суд апеляційної інстанції визнав обґрунтованими та доведеними вимоги позивача у розмірі 2517,27 грн, що становить 25% від заявленої суми позовних вимог, тому позивач у має право на компенсації цих витрат у такому ж розмірі - 25 % (2517,27 х 100/10069,07), що становить 525,50 грн.

Доводи апелянта колегією суддів визнано обґрунтованими на 75% відповідно апелянт має право на компенсацію сплаченого судового збору у такому ж розмірі що в грошовому виразі становитиме 2364,75 грн (3153 х 75/100).

З врахуванням взаємо зарахування вказаних сум із позивача на користь відповідача підлягає стягненню 1839,25 грн, понесених витрат по сплату судового збору.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, ст. 67 ЖК України, ч. 1 ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", п. 1 ч. 3 ст. 58 Закону України "Про ринок електричної енергії", ч. 2 ст. 625 ЦК України, Київський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 листопада 2021 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким позов Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» до ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , прож. АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» (м. Київ, вул. Новокостянтинівська, буд. 20 ) заборгованість по оплаті послуг з постачання електричної енергії в розмірі 1917,00 грн. (одна тисяча дев`ятсот сімнадцять гривень), 454,22 грн ( чотириста п`ятдесят чотири гривні двадцять дві коп.) інфляційних втрат та 146,05 грн (сто шорок шість гривень 05 коп) три відсотки річних у зв`язку з несвоєчасним виконання зобов`язань визначених, а всього 2517,27 грн. ( дві тисячі п`ятсот сімнадцять гривень 27 коп.).

Стягнути із Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» (м. Київ, вул. Новокостянтинівська, буд. 20 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , прож. АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги у розмірі 1839,25 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв