Провадження №2/523/2152/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2022 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання Скороход К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 м. Одеси, в спрощеному позовному провадженні, цивільну справу №523/17603/21 за позовом ОСОБА_1 до 6-го Державного пожежно - рятувального загону Головного управління ДСНС України в Одеській області, товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КИЇВ РЕ», третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

27.09.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів:

- 6-го Державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України в Одеській області: матеріальної шкоди (франшиза) 2000,00 грн.; моральної шкоди - 10 000,00 грн.

- товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КИЇВ РЕ»: шкоди заподіяної пошкодженням автомобіля 65147,29 грн.; пені за прострочення виплати страхового відшкодування 20039, 83 грн.; трьох відсотків річних - 3646, 46 грн.; інфляційного зростання боргу 7599, 03 грн.; витрат на проведення оцінки заподіяної шкоди 3000 грн;

- судових витрат, які складаються з сплаченого судового збору 1088,48 грн. та витрат на професійну правову допомогу 2760,00 грн.

В обґрунтування позовної заяви зазначив, що 23 липня 2019 року о 10 годині водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «МАЗ» державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці Київське шосе в м. Одесі не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну швидкість руху та безпечну дистанцію, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем «Ніссан», державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням позивача ОСОБА_1 . Причиною ДТП стало порушення ОСОБА_2 вимог п. 12.і, 13.1 ПДР, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2019 року у справі № 523/12223/19 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Постанова набрала законної сили. Автомобіль «МАЗ» державний номерний знак НОМЕР_1 знаходиться на балансі як матеріальна цінність, та належить 7 ДЧСПТ 6-му ДПРЗ ГУ ДСНС України в Одеській області, згідно технічного талону серії ТРС № 007964. ОСОБА_2 , станом на 23 липня 2019 року, проходив службу у 7 ДЧСПТ 6 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Одеській області на посаді водія та керував автомобілем МАЗ державний номерний знак НОМЕР_1 на підставі свідоцтва ДСНС України №695, як водій транспортного засобу з правом роботи на автоцистерні, АР-2. Автомобіль «NISSAN MAXIMA» державний номерний знак НОМЕР_2 , належить позивачу ОСОБА_1 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 . Цивільно-правова відповідальність 6-го ДПРЗ ГУ ДСНС України в Одеській області застрахована в Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Київ РЕ», відповідно до полісу страхування №АМ/48942б7 від 18.10.2018 року. Ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну складає 100 000,00 грн., франшиза 2000, 00 грн. Заяву про виплату страхового відшкодування з необхідними документами позивачем спрямовано до страхової компанії 26.07.2019 року, і отримано нею 29.07.2019 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №983. Таким чином, позивач виконав всі дії, передбачені Законом України «ОСЦПВВНТЗ», для отримання страхового відшкодування, у встановлений законодавством строк звернувся із заявою про отримання страхового відшкодування з усіма необхідними документами, до належного суб`єкта страхових правовідносин. Позивач звертався до відповідачів про відшкодування заподіяної шкоди, але станом на день подачі позовної заяви всі звернення ними були проігноровані. Тому, позивач вимушений був звернутися самостійно до незалежного оцінювача. Відповідно до звіту №13/2-2019 від 07.08.2019 року оцінювача ФОП ОСОБА_3 - вартість відновлювального ремонту КТЗ «NISSAN MAXIMA» реєстраційний номер НОМЕР_2 складає 146 530,29 грн.; ринкова вартість на час ДТП складала 85 423,98 грн.; ринкова вартість з урахуванням аварійних пошкоджень внаслідок ДТП дорівнює 18 276,69 грн. Позивач не визнав транспортний засіб фізично знищеним. Вартість відновлювального ремонту значно перевищує ринкову вартість транспортного засобу до ДТП. Різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП (матеріальна шкода) складає (85 423,98 - 18276,69) = 67 147,29 грн. З урахуванням того, що франшиза, відповідно до договору страхування, складає 2000,00 грн., зі страхової компанії підлягає стягненню (67 147,29 2000,00) = 65 147.20 грн. шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу. За проведення автотоварознавчого дослідження позивач сплатив 3000,00 грн. Крім цього, позивач вважає, що з огляду на те, що страхова компанія до цього часу не виплатила йому страхове відшкодування, вона повинна виплатити крім суми відшкодування, ще і пеню у розмірі 20 039,83 грн.; інфляційне зростання суми боргу 7 599,03 грн.; та 3% річних від простроченої суми боргу 3 646, 46 грн. Виходячи з розрахунків позивача, відповідач, ТДВ «Страхова компанія «КИЇВ РЕ» повинно сплатити позивачу (65147,29 грн.+ 20039,83 грн.+ 3646,46 грн. +7599,03 грн. + 3000 грн.) = 99 432,61 грн. Також позивач вважає, що з відповідача 6-го Державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України в Одеській області, повинна бути стягнута франшиза - 2 000, 00 грн. Крім всього іншого, позивач зазначає, що стягненню з відповідача 6-го державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України в Одеській області, як володільця транспортного засобу, також підлягає заподіяна йому моральна шкода в сумі 10 000, 00 грн., яка полягає в душевних стражданнях, пов`язаних з пошкодженням майна, скоєння проти нього правопорушення, істотних вимушених негативних змінах, що відбулися у способі життя які не відшкодовані, та існують тривалий час (майже два роки). Автомобіль повністю зруйнований. На теперішній час в нього відсутня можливість купити інше авто. Таким чином він надовго позбавлений можливості користуватися автомобілем, що негативно відбилося на його способі життя. Позивачем вживалися заходи досудового врегулювання спору, він звертався як до страхової компанії так і до володільця транспортного засобу, звертався до МТСБУ, але на день складання позовної заяви а ні 6-го ДПРЗ Головного управління ДСНС України в Одеській області, а ні ТДВ «СК «КИЇВ РЕ» жодної дій спрямованої на відшкодування шкоди відповідачами не здійснено. З відповіді, наданої МТСБУ на звернення позивача ОСОБА_1 , щодо невиконання ТДВ «СК КИЇВ РЕ» своїх зобов`язань, стало відомо, що ТДВ «СК КИЇВ РЕ» втратила статус асоційованого члена та припинила членство МТСБУ, проте такі обстави не звільняють страховика від обов`язку виконання зобов`язання, згідно укладеного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Ухвалою суду від 30.09.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Міркун С.М. в судове засідання не з`явилися, надали заяви з проханням задовольнити позовні вимоги та розглянути справу у їх відсутність.

Відповідач товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «КИЇВ РЕ» не забезпечив явку свого представника до судового засідання, причини неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, що підтверджується повернутими до суду рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Причин не явки до суду відповідач не повідомив, відзиву на позов суду не надав, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Представник відповідача 6-го ДПРЗ Головного управління ДСНС України в Одеській області в судове засідання не з`явився, надав відзив на позовну заяву, яким не визнав позовні вимоги. Зазначив, що позивачем невірно обране правове обґрунтування даної позовної заяви. З приводу стягнення моральної шкоди, позивачем не надано підтвердження факту заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, та з чого він при цьому виходить, не зазначено як саме подія ДТП позначилась на способі життя позивача. Також заперечував проти стягнення витрат на правову допомогу, оскільки представником позивача не надано належних документальних доказів, які би підтверджували надання правничої допомоги адвокатом, у розумінні ст. 137 ЦПК України. Заявою представник відповідача просив розглянути справу за його відсутності, за наявними матеріалами справи.

Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надав заяву з проханням слухати справу у його відсутність.

Судом не здійснювалось фіксування судового засідання, згідно ч.2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Суд установив, що 23 липня 2019 року о 10 годині водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «МАЗ» державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці Київське шосе в м. Одесі не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну швидкість руху та безпечну дистанцію, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем «NISSAN MAXIMA», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням позивача ОСОБА_1 .

Причиною даної ДТП стало порушення ОСОБА_2 вимог п. 12.1, 13.1 ПДР, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2019 року у справі № 523/12223/19 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Постанова набрала законної сили.

Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Автомобіль «МАЗ» державний номерний знак НОМЕР_1 знаходиться на балансі та є власністю 6-го ДПРЗ ГУ ДСНС України в Одеській області, що підтверджується технічним талоном транспортного засобу ТРС 007964.

ОСОБА_2 , станом на 23 липня 2019 року, проходив службу у 7 ДЧСПТ 6 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Одеській області на посаді водія, та керував автомобілем МАЗ державний номерний знак НОМЕР_1 на підставі свідоцтва ДСНС України № 695, як водій транспортного засобу з правом роботи на автоцистерні, АР-2, що підтверджується наказом ГУ ДСНС України в Одеській області №58 від 29.01.2018 року.

Автомобіль «NISSAN MAXIMA», державний номерний знак НОМЕР_2 , на дату дорожньо-транспортної пригоди, належав позивачу ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та довідкою Територіального сервісного центру МВС №5144.

Цивільно-правова відповідальність транспортного засобу МАЗ державний номерний знак НОМЕР_1 застрахована в Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КИЇВ РЕ», відповідно до полісу страхування № АМ/48942б7 від 18.10.2018 року.

Ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, складає 100 000,00 грн., франшиза 2000,00 грн.

Згідно відповіді МТСБУ за №3.1-04/26469, на запит позивача, членство ТДВ «СК «КИЇВ РЕ» в МТСБУ припинено.

Статтею 52 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» врегульовано питання припинення членства в МТСБУ, зокрема повне членство страховика в МТСБУ припиняється у разі позбавлення страховика - повного члена МТСБУ такого статусу, втрати цим страховиком статусу асоційованого члена МТСБУ або виключення такого страховика із членів МТСБУ. Страховик, членство якого у МТСБУ припинено, зобов`язаний виконати свої зобов`язання згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

З огляду на викладене вбачається, що втрата членства в МТСБУ та позбавлення права на здійснення страхової діяльності не припиняє обов`язок страховика відповідача - ТДВ «Страхова компанія «КИЇВ РЕ» виконати свої зобов`язання згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 754/12300/16-ц (провадження № 61-43477св18), від 03 лютого 2021 року у справі № 592/8115/18 (провадження № 61-5998св19), який враховується судом по даній справі, в силу вимог ч.6 ст. 263 ЦПК України.

Щодо вимог позивача про стягнення з ТДВ «Страхова компанія «КИЇВ РЕ» 99 432, 61 грн., яка складається з: 65 1477,29 грн шкода, заподіяна пошкодженням автомобіля; 20 039, 83 грн. пеня; 3646,46 грн 3% річних; 7599,03 грн. інфляційне зростання богу; 3000 грн. витрати на проведення оцінки заподіяної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Суд виходить із того, що стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон №85/96-ВР)).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон № 1961-IV.

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV.

Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно з статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV).

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Таке правозастосування суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові Великої Палати від 14 грудня2021 року по справі № 147/66/17, які суд в силу ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV).

Таке правозастосування суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17, які суд в силу ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Відповідно до статті 33 Закону №1961-IV страхувальник, у разі настання ДТП, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово має надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Тобто, страхувальник має вчинити дії для повідомлення страховика про настання ДТП.

Повідомлення, заяву про виплату страхового відшкодування з необхідними документами позивачем спрямовано до страхової компанії 26.07.2019 року, і отримано нею 29.07.2019 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №983.

У свою чергу, страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (стаття 34.1, 34.2 Закону №1961-IV). Тобто, страховик після повідомлення страхувальником про ДТП має здійснити всі дії для встановлення та виплати страхового відшкодування.

Відповідно до ст. 34.3 Закону №1961-IV, якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

За твердженням позивача, відповідач не виконав вищезазначених вимог закону. Доказів іншого матеріли справи не містять. Тому, на підставі ст. 34.3 Закону №1961-IV, позивач реалізував своє право та обрав експерт для визначення розміру шкоди.

Відповідно до звіту №13/2-2019 від 07.08.2019 року оцінювача ФОП ОСОБА_3 , зробленого на замовлення позивача, вартість відновлювального ремонту КТЗ «NISSAN MAXIMA», реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 146 530,29 грн.; ринкова вартість на час ДТП складала 85 423,98 грн.; ринкова вартість з урахуванням аварійних пошкоджень внаслідок ДТП дорівнює 18 276,69 грн.

Позивач не визнав транспортний засіб фізично знищеним.

Матеріалами справи, зокрема звітом №13/2-2019 від 07.08.2019 року, підтверджується що вартість відновлювального ремонту значно перевищує ринкову вартість транспортного засобу до ДТП.

Відповідно до ст. 30 Закону №1961-IV, транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП (матеріальна шкода) складає (85 423,98 - 18276,69) = 67 147,29 грн.

Додатками до висновку експерта за № 13/2-2019 від 07.08.2019 року є ремонтна калькуляція № 13-2019 від 07.08.2019, фото таблиці фіксації пошкоджень автомобіля.

Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Статтею 988 ЦК України передбачено, що страховик зобов`язаний на умовах договору страхування при настанні страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Ураховуючи те, що позивач у встановлений законом строк звернувся до страховика з заявою про дорожньо-транспортну пригоду, а відповідач не вчинив жодних дій щодо направлення свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (стаття 34.1, 34.2 Закону №1961-IV), також не прийняв відповіде рішення щодо виплати страхового відшкодування або відмови від її виплати, а майнова шкода завдана позивачу підтверджується звітом №13/2-2019 від 07.08.2019 року, знаходиться у межах ліміту страхового відшкодування, то наявні правові підстави для її відшкодування ТДВ «СК «КИЇВ РЕ», в сумі 65 147, 29 грн, за вирахуванням 2 000 грн. франшизи.

Також суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з ТДВ «СК «КИЇВ РЕ» пені, 3% річних та інфляційного зростання.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Суд виходить із того, що грошовим слід вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору страхову суму.

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. У зв`язку з чим доводи страхової компанії в цій частині є безпідставними.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року по справі № 761/6406/16-ц, постанові Верховного Суду України від 7 червня 2017 року по справі №6-282цс17, та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 квітня 2018 року по справі №758/1303/15-ц (провадження №14-68цс18), висновки яких, в силу вимог ч.6 ст. 263 ЦПК України, враховуються судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 (провадження №12-14гс18) вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Також у пункті 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 1 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам дано роз`яснення про те, що при безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України).

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Згідно з пунктом 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Суд виходить із того, що позивачем надано до суду розрахунок відсотків за користування грошовими коштами, розрахунок інфляційних збитків та розрахунок пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 29.10.2019 по 08.09.2021. Суд, перевіривши розрахунки позивача, вважає їх вірними, оскільки при здійсненні розрахунків позивачем було взято за основу суму боргу в розмірі 65 147,29 грн., також наданий розрахунок є арифметично вірним.

Здійснивши розрахунок індексу інфляції, 3% річних та пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 29.10.2019 по 08.09.2021, суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача наступних сум: індекс інфляції за весь час прострочення в розмірі 7 599,03 грн.; три проценти річних від простроченої суми в розмірі 3646,46 грн.; пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України в розмірі 20039,83 грн.

Також, суд вбачає правові підстави для стягнення з ТДВ «СК «КИЇВ РЕ» витрат на проведення Звіту №13-2019 від 07.08.2019 року про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, який був зроблений на замовлення позивача ОСОБА_1 .

Суд виходить із того, що витрати на проведення експертизи можуть бути стягнуті судом, зокрема: 1) як судові витрати, в порядку п.2 ч.3 ст. 133 ЦПК України; 2) із страховика, відповідно до ст. 34.3 Закону №1961-IV, якщо представник страховика не з`явився у визначений строк - протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП, на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання ст. 34.3 Закону №1961-IV, представник страховика не з`явився у визначений строк - протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП, на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру від 31.07.2019 року, вартість експертизи автомобіля NISSAN MAXIMA НОМЕР_4 склала 3 000 грн.

За викладених обставин, з ТДВ «СК «КИЇВ РЕ» підлягає стягненню на користь позивача сума витрат на проведення Звіту №13-2019 від 07.08.2019 року про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, в розмірі 3000 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з 6 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України в Одеській області 12 000 грн., яка складається з: 2000 грн. франшиза; 10 000 грн. моральна шкода, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком, згідно з договором страхування (частина вісімнадцята статті 9 Закону України «Про страхування»).

Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту (пункт 12.1 статті 12 Закону № 1961-IV).

Страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування (пункт 36.6 статті 36 Закону № 1961-IV).

З огляду на зміст цих приписів, у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний виплатити суму страхового відшкодування за вирахуванням франшизи, якщо сторони її передбачили у відповідному договорі. Суму франшизи потерпілому має компенсувати страхувальник або інша особа, відповідальна за завдані збитки.

Полісом №АМ/4894267 передбачений розмір франшизи в сумі 2000 грн.

З даних обставин, винною особою дорожньо-транспортної пригоди є саме водій ОСОБА_2 , що підтверджується постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2019 року, по справі №523/12223/19, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Автомобіль «МАЗ» державний номерний знак НОМЕР_1 знаходиться на балансі та є власністю 6-го ДПРЗ ГУ ДСНС України в Одеській області, що підтверджується технічним талоном транспортного засобу ТРС 007964.

ОСОБА_2 , станом на 23 липня 2019 року, проходив службу у 7 ДЧСПТ 6 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Одеській області на посаді водія, та керував автомобілем МАЗ державний номерний знак НОМЕР_1 на підставі свідоцтва ДСНС України № 695, як водій транспортного засобу з правом роботи на автоцистерні, АР-2, що підтверджується наказом ГУ ДСНС України в Одеській області №58 від 29.01.2018 року.

Відповідно до приписів статей 1187 та 1172 Цивільного кодексу України особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

У цьому випадку, таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець, а тому шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного суду, викладеними зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі №426/16825/16-ц (провадження N 14-497цс18), які суд в силу вимог ч.6 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

За викладених обставин, з 6 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України в Одеській області підлягає стягненню на користь позивача сума франшизи в розмірі 2 000 грн.

Одночасно, суд вважає що вимоги позивача про стягнення з 6 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України в Одеській області суми моральної шкоди, підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення їх прав.

За норами ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч.4 ст.23 ЦК України).

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, якщо: шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Аналіз наведених норм дає дійти висновку, що за загальним правилом складовими елементами загальних підстав для відшкодування моральної шкоди є: шкода, тобто наявність втрат у немайновій сфері потерпілої особи; протиправне діяння особи, яка її завдала; причинний зв`язок між ними; вина заподіювача шкоди.

Перераховані складові фактичної підстави для відповідальності за заподіяння моральної шкоди є колом тих обставин, які повинні бути встановлені судом. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду.

Згідно із принципом змагальності сторін, необхідним є доведення обставин, які покладені в основу обґрунтування відповідних вимог про відшкодування моральної шкоди.

При оцінці моральної (немайнової) шкоди, спричиненої потерпілим, суд повинен належним чином оцінювати ступінь немайнових втрат.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (пункти 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(зі змінами та доповненнями).

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, тому, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Позивач не зобов`язаний доводити вину відповідача у заподіянні шкоди. Особа, якій спричинено шкоду, подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір спричиненої шкоди, а також докази того, що саме відповідач її спричинив або є особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Подібні висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі №61/8496/15-ц, провадження№ 14-154цс19.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

За даних обставин, суд вважає доведеним та встановленим факт спричинення моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 , внаслідок порушення ОСОБА_2 правил дорожнього руху. Моральна шкода позивача полягає у: душевних стражданнях, яких він зазнав, у зв`язку з пошкодженням його майна, яке було значно зруйновано, вартість відновлювального ремонту перевищила ринкову вартість автомобіля, використовувати автомобіль позивач більше не зміг взагалі. При цьому, суд враховує, що дорожньо-транспортна пригода сталась виключно з вини ОСОБА_2 , який не вибрав безпечну дистанцію, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем позивача.

Суд виходить із того, що сам по собі факт ДТП є психотравмуючою подією для людини, безумовних моральних страждань зазнає людина і при неможливості вести звичний спосіб життя. У цьому випадку, судом приймається до уваги, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди повністю змінився звичний образ життя позивача, він залишився без автомобіля, використовувати автомобіль неможливо взагалі, внаслідок значних ушкоджень, також у позивача відсутня можливість купити інше авто, наведені обставини існують тривалий час більше 2 років.

Встановивши, що позивачу ОСОБА_1 протиправними винними діями відповідача ОСОБА_2 була заподіяна моральна шкода, виходячи з принципу розумності та справедливості, керуючись внутрішнім переконанням, суд доходить до висновку, що заявлена до стягнення позивачем моральна шкода в розмірі 10 000 гривень є надмірною.

Виходячи із засад розумності та справедливості, глибини фізичних і душевних страждань позивача, доводів позову щодо розміру завданої шкоди, суд дійшов висновків щодо обґрунтованості стягнення на користь позивача ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 5 000 грн., що на думку суду відповідає характеру та обсягу перенесених позивачем моральних страждань.

При цьому, оскільки шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм, то ця сума підлягає стягненню з відповідача 6 Державного пожежно - рятувального загону Головного управління ДСНС України в Одеській області.

Крім того, позивач просить стягнути пропорційно з відповідачів суму судового збору та суму витрат на правову допомогу.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Матеріалами справи, а саме квитанцією Приватбанка від 22.09.2021 року підтверджується, що позивач за подачу позовної заяви сплатив судовий збір в розмірі 1114,33 грн.

Крім вищезазначеної суми в розрахунку, позивач також зазначив суму адвокатських витрат, яку він просить стягнути з відповідачів у розмірі 2760,00 грн., на підтвердження чого надав до суду адвокатський ордер серії ОД № 515322, копію договору про надання правничої допомоги від 05.04.20221 року та квитанцію на суму 2760,00 грн, яка була сплачена на підставі договору про надання правничої допомоги від 05.04.2021 року.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

За правилами частини 2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, а також постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року в справі № 904/4507/18).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 зазначила наступне.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Конституційний Суд зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 (провадження №61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

За даних обставин, згідно п. 4.1 Договору про надання професійної правничої допомоги від 08.04.2021 року, замовник сплачує адвокату гонорар в сумі 8300 грн. При укладанні договору 2760 грн., решту після отримання рішення суду.

Суд виходить із того, що адвокат не повинен підтверджувати розмір гонорару, якщо гонорар встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19, які суд в силу вимог ч.6 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Враховуючи визначення в позові в якості прогнозованих витрат на адвокатські послуги суми 2760грн., наявність доказів сплати позивачем на користь адвоката Міркун С.М. наведеної суми, суд вважає що підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача сума витрат на правову допомогу в сплаченому розмірі 2760 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути;

- з Товариства з додатковою відповідальністю «СК «КИЇВ РЕ» на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 994,31 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 2462,75 грн., із розрахунку 89,23% від задоволених вимог;

- з 6-го Державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України в Одеській області на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 69,08 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 171,12 грн., із розрахунку 6,2% від задоволених вимог;

Керуючись ст.ст. 1, 6, 22, 29, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV, ст. ст. 15, 16. 526. 625, 1166, 1188, 1192 ЦК України, ст.ст.12, 13, 18, 82, 133, 139, 141, 263-265, 267, 273, 274, 280, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до 6-го Державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України в Одеській області, товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КИЇВ РЕ», третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КИЇВ РЕ» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування в розмірі - 65 147,29 грн. (шістдесят п`ять тисяч сто сорок сім гривень двадцять дев`ять копійок), пеню за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі - 20 039, 83 грн. (двадцять тисяча тридцять дев`ять гривень вісімдесят три копійки), три відсотки річних у розмірі - 3646,46 грн. (три тисячі шістсот сорок шість гривень сорок шість копійок), інфляційне зростання у розмірі - 7599,03 грн. (сім тисяч п`ятсот дев`яносто дев`ять гривень три копійки), витрат на проведення товарознавчого дослідження - 3000,00 (три тисячі гривень), а всього 99 432,61 грн. (дев`яносто дев`ять тисяч чотириста тридцять дві гривні шістдесят одна копійка).

Стягнути з 6-го Державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України в Одеській області на користь ОСОБА_1 франшизу в розмірі 2000,00 грн. (дві тисячі гривень) та суму моральної шкоди в розмірі 5 000 грн. (п`ять тисяч гривень).

Стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КИЇВ РЕ» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 994,31 грн. (дев`ятсот дев`яносто чотири гривні тридцять одна копійка) та витрати на правову допомогу в розмірі 2 462,75 грн. (дві тисячі чотириста шістдесят дві гривні сімдесят п`ять копійок).

Стягнути з 6-го Державного пожежно - рятувального загону Головного управління ДСНС України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 69,08 грн. (шістдесят дев`ять гривень вісім копійок) та витрати на правову допомогу в розмірі 171,12 (сто сімдесят одна гривня дванадцять копійок).

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Позивач (стягувач): ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ).

Відповідач (боржник): 6-й Державний пожежно - рятувальний загін Головного управління ДСНС України в Одеській області (, 65045, м. Одеса, вул.Буніна, 41).

Відповідач (боржник): товариство з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КИЇВ РЕ» (, місцезнаходження юридичної особи: 03680, м. Київ, вул.Анрі Барбюса, 13-б).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду складено 27.09.2022 року.

Суддя К.О. Далеко