Справа №366/46/22
Провадження 2/366/247/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2022 року Іванківський районний суду Київської області у складі:

головуючого судді Гончарук О.П.,

за участю секретаря Фещенко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Іванків у порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

14 січня 2022 року позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою, у якій просить суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем та стягнути з ОСОБА_2 на її користь, аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття, з допущенням негайного виконання рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць, а також стягнути з відповідача на її користь витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 07 липня 2020 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Іванківському та Поліському районах ЦМУ Міністерства юстиції ( м. Київ), свідоцтво НОМЕР_1 . Від шлюбу подружжя має доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З кінця 2020 року ведення нами спільного господарства та сумісне проживання як подружжя припинено, та з глибоким переконанням позивачки подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини вона не вбачає. Їхня сім`я розпалася остаточно, тому на думку позивачки їм потрібно розлучитися.

З моменту окремого проживання, відповідач ухиляється від надання матеріальної допомоги на утримання їхньої спільної дитини.

Дитина знаходиться на повному утриманні позивачки. На даний час позивачка перебуває в декретній відпустці по догляду за дитиною.

Після виконань вимог частини шостої статті 187 ЦПК України, ухвалою суду від

28 січня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників провадження. Розгляд справи призначено на 23 лютого 2022 року об 10:00.

Судове засідання, призначене на 23 лютого 2022 року не відбулося у зв`язку із неявкою відповідача.

24 лютого 2022 року в Україні був введений воєнний стану згідно Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку із проведенням бойових дій на території Вишгородського району Київської області та з урахуванням рішення зборів суддів Іванківського районного суду Київської області № 3 від 24 лютого 2022 року «Про тимчасове зупинення здійснення судочинства, відповідно до ст. 128 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів: Рішення Ради суддів України №9 від 24.02.2022 року.

Враховуючи розпорядження Верховного суду №18/0/9-22 від 21.04.2022 року про відновлення територіальної підсудності судових справ Іванківського районного суду Київської області, наступну дату судового засідання у справі визначено 10:00 15 серпня 2022 року, про що повідомлено сторін.

Судове засідання, призначене на 15 серпня 2022 року не відбулося у зв`язку із неявкою відповідача.

Справу було відкладено, у зв`язку з неявкою відповідача до 21 вересня 2022 року 13 години.

У судове засідання, призначене на 21 вересня 2022 року сторони не з`явилися, при цьому позивач подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує.

Відповідач, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, поважність причини неявки суду не повідомив.

Враховуючи положення частини першої статті 223 ЦПК України, а також наявність заяви позивача, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін.

Оскільки сторони у судове засідання не з`явилися, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав.

Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 7 липня 2020 року, актовий запис №39.

Від шлюбу мають доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У свідоцтві про народження дітей батьками зазначені: батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_1 .

Як зазначає позивач, з кінця 2020 року ведення спільного господарства та сумісне проживання як подружжя припинено, та з глибоким переконанням позивачки подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини вона не вбачає. Їхня сім`я розпалася остаточно, тому на думку позивачки їм потрібно розлучитися.

З моменту окремого проживання, відповідач ухиляється від надання матеріальної допомоги на утримання їхньої спільної дитини.

Дитина знаходиться на повному утриманні позивачки. На даний час позивачка перебуває в декретній відпустці по догляду за дитиною.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно із статтею 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України), шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-якої обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно частиною третьою статті 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Відповідно до статті 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає розірванню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе та суперечитиме їхнім інтересам. За бажанням позивача, залишити їй прізвище « ОСОБА_1 ».

Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень

Частиною другою статті 51 Конституції України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до статей 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною третьою статті 181, частиною першою статті 183 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Таким чином, визначаючи розмір аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд враховує матеріальне становище кожної із сторін спору, а саме те, що малолітня дитина проживає разом з матір`ю, перебуває на її утриманні, відповідно до вимог сімейного законодавства діти мають право на отримання матеріальної допомоги з боку своїх батьків.

Відповідач ОСОБА_2 , батько дитини, є особою працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду надано не було, тому в сукупності оцінених судом доказів, є підстави вважати, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання малолітніх дітей.

З роз`яснень, викладених у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» убачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України № 89-XII від 27 лютого

1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із частиною другою статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина друга статті 6 цієї Конвенції).

Також, частинами першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Також, у пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня

2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно із статтею 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17 липня 1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Отже, аналізуючи вищезазначені обставини та факти, враховуючи принципи об`єктивності та справедливості, суд дійшов висновку, про доцільність стягнення аліментів на дитину в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 січня 2022 року і до її повноліття.

Згідно зі статтею 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тому аліменти слід призначити з 14 січня 2022 року, тобто з дня пред`явлення позивачем вказаного позову.

Відповідно до статті 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

Оскільки, відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач у справах про стягнення аліментів від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, з урахуванням положень статті 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 гривень.

Згідно із статтею 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню сплачений судовий збір у сумі 992,40 гривень за позовну вимогу про розірвання шлюбу, проте при розподілі судових витрат суд враховує заяву позивача від 7 червня 2022 року в частині прохання залишення за нею сплату судового збору за подачу позову про розірвання шлюбу.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку що позовна заява ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 21, 24, 56, 105, 110, 112, 114, 180-184, 191 СК України, статтями 76, 81, 141, 247, 259, 263-265, 268, 352, 354, 430 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів - задовольнити частково.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який зареєстрований 7 липня 2020 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Іванківському та Поліському районах ЦМУ Міністерства юстиції ( м. Київ), актовий запис № 39.

Після розірвання шлюбу залишити позивачу шлюбне прізвище « ОСОБА_1 ».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 січня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 992,40 гривень.

Рішення су ду в частині стягнення аліментів в межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , фактичного місця проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя: О.П. Гончарук