ПОСТАНОВА

Іменем України

20 вересня 2022 року м. Кропивницький

справа № 394/12/22

провадження № 22-ц/4809/843/22

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Голованя А. М., Карпенка О. Л.,

секретар судового засідання Діманова Н. І.,

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представник позивачів - адвокат Мельник Ольга Олександрівна,

відповідач - Приватне сільськогосподарське підприємство "ЛАН",

представник відповідач - адвокат Сербін Ярослав Вікторович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного сільськогосподарського підприємства "ЛАН" на рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 16 травня 2022 року в складі головуючого судді Партоліної І. П.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

13.01.2022 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства "ЛАН", в якому просили розірвати договір оренди земельної ділянки площею 5,3857 га, що знаходиться на території Новоархангельської селищної ради Кіровоградської області, укладений 20 липня 2006 року між ОСОБА_3 та ПСП «Лан» в особі Стрельченка В. І., який зареєстровано у Новоархангельському відділі КРФЦ ДЗК 08 серпня 2006 року за № 46.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 20 липня 2006 року між батьком позивачів ОСОБА_3 та ПСП "Лан" був укладений договір оренди земельної ділянки площею 5,39 га, кадастровий номер :02:000:0145, що знаходиться на території Новоархангельської селищної ради Кіровоградської області, який зареєстровано у Новоархангельському відділі КРФЦ ДЗК 08.08.2006 за № 46. Термін дії договору оренди 25 років.

Відповідно до пункту 40 договору перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи є підставою для зміни умов або розірвання договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (орендодавець) помер, після його смерті позивачі прийняли спадщину і 26 квітня 2016 року отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що складається, зокрема із права власності на земельну ділянку, кадастровий номер :02:000:0145, площею 5,3857 в межах згідно з планом, розташовану на території Новоархангельської селищної ради Новоархангельського району Кіровоградської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, по 1/2 частки земельної ділянки кожен.

Позивачі неодноразово звертались до ПСП "ЛАН" з проханням розірвати спірний договір оренди відповідно до п. 40 договору.

З метою досудового врегулювання спору, 22 грудня 2021 року позивачі направили свої заяви ПСП "Лан" про намір самостійно обробляти та розірвання договору оренди земельної ділянки, проте відповіді не отримали, тому звернулись до суду з цим позовом.

Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 16 травня 2022 року позов задоволено.

Розірвано договір оренди земельної ділянки площею 5,3857 га, що знаходиться на території Новоархангельської селищної ради Кіровоградської області, укладений 20 липня 2006 року між ОСОБА_3 та ПСП «Лан» в особі Стрельченка В. І., який зареєстровано у Новоархангельському відділі КРФЦ ДЗК 08 серпня 2006 року за № 46.

Стягнуто з ПСП «Лан» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 992,40 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, щоп. 40 спірного договору оренди земельної ділянки передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору. Оскільки позивачі, як нові власники - спадкоємці орендодавця, до яких перейшло право власності на орендовану земельну ділянку не бажають продовжувати дію договору, наявні правові підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

ПСП «Лан» подало апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставить питання про скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Вказує, що відповідно до пункту 40 зазначеного договору перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи є підставою для зміни умов договору або розірвання договору. Після смерті орендодавця ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивачі оформили свої спадкові права та 22 грудня 2021 року повідомили ПСП "Лан" про розірвання договору оренди земельної ділянки за взаємною згодою сторін. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом позивачам було видано 26.04.2016.

Повідомлення про зміну власника було надіслано ПСП «Лан» лише 22 грудня 2021 року, тобто майже через 5 років після отримання спадщини.

Відповідач звертає увагує, що саме лише бажання орендодавців самостійно обробляти належну йому земельну ділянку не є окремою підставою, визначеною законом або договором, для розірвання договору оренди землі (Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 березня 2021 року № 198/1022/19).

З моменту прийняття спадщини, протягом значного періоду часу (майже 5 років), позивачі не заперечували щодо перебування земельної ділянки в оренді ПСП «Лан».

В подальшому позивачі умисно чинили ПСП «Лан» перешкоди в користуванні земельної ділянки та обробляли самостійно. Дії позивачів, які стали новими власниками земельної ділянки після смерті ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 квітня 2016 року, тривалий час виконували свої зобов`язання та користувалисья правами, передбаченими договором оренди земельної ділянки, а згодом, зі спливом значного часу, у січня 2022 року пред`явили позов про розірвання цього договору оренди, суперечать його попередній поведінці і є недобросовісними.

Крім того, відповідач посилається на пропуск позовної давності, що не було враховано судом першої інстанції під час ухвалення оскарженого рішення.

Відповідно до ч. 1 і 4 ст. 148-1 Земельного кодексу України, якою встановлене імперативне правило по переходу всіх прав і обов`язків по договору, до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності переходять права і обов`язки попереднього власника за чинними договорами, і за згодою сторін договору оренди, тощо, до такого договору можуть бути внесені зміни із зазначенням нового власника земельної ділянки.

Пунктом 38 спірного договору оренди визначено виключний перелік обставин, за яких договір оренди припиняє свою дію: за взаємною згодою сторін; за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та випадкового знищення, пошкодження земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, з інших підстав, визначених Законом.

Пунктом 39 Договору оренди визначено, що розірвання договору в односторонньому порядку допускається. Умовами розірвання Договору в односторонньому порядку є причини, передбачені ЗУ «Про оренду землі».

Звертає особливу увагу на правові позиції Великої Палати Верховного Суду, висловлені в постанові від 8 вересня 2020 року у справі № 920/418/19, з урахуванням якої у цій справі можна дійти висновку, що після зміни власника земельної ділянки договір не припинив свою дію ,натомість позивачі в силу вимог закону набули статусу орендодавців у триваючих правовідносинах оренди з усіма правами і обов`язками.

Ураховуючи норми ст. 651 ЦК України, ст. 32 Закону України "Про оренду землі" постанову Верховного Суду від 10 квітня 2019 року №390/34/17, згідно якої що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Вважає, що дії позивачів свідчать про їх недобросовісну поведінку.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Представник позивачів адвокат Мельник О. О. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому ставить питання про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Вважає рішення суду законним й обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги безпідставними.

Представник позивачів адвокат Мельник О. О. подала клопотання про розгляд справи за її та позивачів відсутності.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника відповідача адвоката Сербіна Я. В., який підтримав доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржене судове рішення скасуванню.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

20 липня 2006 року між ОСОБА_3 та ПСП "Лан" був укладений договір оренди земельної ділянки площею 5,39 га, кадастровий номер :02:000:0145, що знаходиться на території Новоархангельської селищної ради Кіровоградської області, який зареєстровано у Новоархангельському відділі КРФЦ ДЗК 08.08.2006 за № 46. Термін дії договору оренди 25 років.

Відповідно до пункту 40 договору перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи є підставою для зміни умов або розірвання договору. (а.с.13-15).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер (а.с.11).

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 233 від 26 квітня 2016 року спадкоємцями майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є його син ОСОБА_2 на 1/2 частки у спадщині та дочка ОСОБА_1 на 1/2 частки у спадщині. Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з права власності на земельну ділянку, кадастровий номер :02:000:0145, площею 5,3857 га в межах згідно з планом, розташованої на території Новоархангельської селищної ради Новоархангельського району Кіровоградської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яке належало спадкодавцеві на підставі державного акту на право власності на землю ІІ-КР № 037145, виданого Новоархангельською селищною радою Кіровоградської області 26 грудня 2001 року на підставі рішення сесії Новоархангельської селищної ради від 04 жовтня 2001 року № 240 (а.с.12).

Відповідно до копій листів-повідомлень від 22.12.2021 позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомили відповідача ПСП «Лан» про зміну власника орендованої земельної ділянки та просили розірвати договір оренди земельної ділянки від 20.02.2006, у зв`язку із наміром самостійно обробляти земельну ділянку і використовувати її для власних потреб (а.с.17-20).

Вказані листи повідомлення отримані ПСП «Лан» 24.12.2021 (а.с.21).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).

Розриваючи договір оренди земельної ділянки, суд першої інстанції вважав, що на час укладення договору його сторони дійшли згоди про його розірвання у випадку зміни власника земельної ділянки. Ця умова договору є обов`язковою для орендаря та нового власника земельної ділянки, а тому він має право вимагати розірвання договору.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з таким висновком місцевого суду, оскільки суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а також неправильно застосував норми матеріального права.

Згідно з ч. 1 ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент укладення договору оренди землі) орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, ГК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

У ст. 13 Закону України «Про оренду землі» надано визначення договору оренди. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Отже, користуватися земельною ділянкою приватної власності можливо на праві оренди, підставою для якої є договір, відповідно до якого сплачується орендна плата.

Статтею 31 ЗК України визначено, що договір оренди землі припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи - орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у ст. 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи - орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства), припинення (розірвання) спеціального інвестиційного договору, укладеного відповідно до Закону України «Про державну підтримку інвестиційних проектів із значними інвестиціями».

Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін.

Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі (ч. 5 ст. 32 Закону України «Про оренду землі»).

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 148 ЗК України до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 920/418/19 про розірвання договору оренди землі суд сформулював наступні висновки:

«6.17. Велика Палата Верховного Суду ще раз наголошує на тому, що реалізація позивачем належного йому права вимагати в судовому порядку розірвання договору оренди землі залежить від настання чи ненастання обставин, які зумовлюють виникнення такого права в силу положення договору чи вказівки закону і пов`язується з моментом виникнення таких обставин. Що ж до питання про наявність чи відсутність підстав для захисту права позивача у спірних правовідносинах, то вони пов`язані з існуванням чи відсутністю тих обставин, які мають наслідком зміну чи припинення відповідних договірних відносин у судовому порядку.[…]

6.23. Тож чинне законодавство передбачає, що у договорі оренди землі може бути замінено як орендаря, так і орендодавця, і зміст наведеного законодавчого регулювання є спрямованим на збереження попередніх існуючих орендних відносин при переході права власності на земельну ділянку чи реорганізації орендаря.

6.24. При відчуженні орендованої земельної ділянки попередній власник вибуває із орендних відносин, а новий власник має право і водночас зобов`язаний стати орендодавцем за договором оренди. При цьому законом встановлено обов`язок особи у разі набуття права власності на земельну ділянку, що перебуває в оренді на підставі чинного договору оренди землі, повідомити орендаря про факт переходу права власності на земельну ділянку, а також надати інформацію, що дозволить орендарю виконувати обов`язок зі сплати орендної плати, а також інші умови договору. […]

6.27. Згідно з частиною четвертою статті 32 Закону України «Про оренду землі», який є спеціальним законом і має пріоритет перед іншими законами в застосуванні до спірних правовідносин, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. […]

6.31. Однак перехід права власності на орендовану земельну ділянку для орендодавця цієї земельної ділянки не є сам по собі безумовним правоприпиняючим юридичним фактом, а вказує на відповідну зміну обставин у договірних правовідносинах у зв`язку з таким переходом, порівняно з тими обставинами, за яких укладався договір оренди. Також зміна власника орендованої земельної ділянки сама по собі не свідчить про те, що цим порушується, не визнається чи оспорюється суб`єктивне цивільне право та/або законний інтерес орендодавця як сторони договору оренди.

6.32. Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, не спричиняє автоматичного припинення спірних договірних правовідносин, а лише створює правову ситуацію, у якій виникає право вимагати судового захисту шляхом розірвання договору у сторони договору, для якої настали відповідні підстави через зміну фактичних обставин. […]

6.44. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що право сторони договору звернутися до суду з вимогою про розірвання договору за наявності відповідних умов, передбачених договором чи законом, не є тотожнім праву на таке розірвання, а свідчить про наявність спору про розірвання договору, який підлягає вирішенню судом з урахуванням усіх істотних обставин».

Як встановив місцевий суд та не заперечується сторонами у справі, яка переглядається в апеляційному порядку, у п. 40 договору оренди земельної ділянки від 20 липня 2006 року його сторони обумовили, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Отже, на час укладення договору оренди земельної ділянки його сторони дійшли згоди, що перехід права власності на предмет оренди може мати один з таких наслідків: зміну умов договору або його розірвання.

У разі заміни сторони у договорі умови договору, визначені первісними сторонами, зберігають чинність для правонаступника вибулої сторони, в тому числі щодо подальшої зміни або розірвання договору.

У зв`язку із цим місцевий суд помилково вважав, що у цій справі зміна власника земельної ділянки спричиняє виникнення безумовного права сторони договору вимагати його розірвання.

Насправді ж зміст п. 40 договору оренди земельної ділянки, на який посилаються сторони, передбачає правову ситуацію, у якій сторони мають право на його розірвання або зміну умов оренди.

Тобто сторони договору передбачили можливість настання альтернативних наслідків зміни власника земельної ділянки.

За наявності передбаченої договором альтернативи в поведінці сторін договору внаслідок зміни у їх складі, новий власник та орендар, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, мали б досягти окремої конкретної домовленості щодо настання одного з двох можливих правових наслідків (зміну або розірвання договору).

Недосягнення між ними такої згоди може вказувати на наявність спору про право, що є підставою для звернутися до суду за вирішенням такого спору. При цьому сторона, яка вважає, що її право порушене має обґрунтувати в чому полягає порушення права.

Щодо цієї справи, то з наявних у її матеріалах копії свідоцтва про право на спадщину за законом та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що спадщина внаслідок смерті ОСОБА_3 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , а свої спадкові права позивачі оформили 26 квітня 2016 року.

Тож у зв`язку з прийняттям позивачами спадщини після смерті ОСОБА_3 позивачі стали орендодавцями успадкованої земельної ділянки та стороною договору в силу законодавчих приписів із належними орендодавцю за договором правами та обов`язками, а договір автоматично не припинив свою дію.

До суду першої інстанції позивачі не надали доказів, що після відкриття спадщини та оформлення своїх спадкових прав вели переговори про настання одного із наслідків, передбачених п. 40 договору, які можуть настати для сторін на випадок зміни власника об`єкта оренди.

У цій справі позивачі набули прав і обов`язків орендодавця за договором з (згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з 03 грудня 2014 року часу її відкриття), а пред`явили відповідачу (орендарю за договором) вимогу про розірвання договору лише 22 грудня 2021 року, надіславши листи-повідомлення (а.с. 17-18, 19-20).

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Умовами договору оренди земельної ділянки не визначено строки реалізації положення п. 40 цього договору.

Не встановлено такі строки і законодавством.

А тому, сторони мали керуватися загальними принципами цивільного законодавства, встановленими ст. 3 ЦК України, зокрема справедливістю, добросовісністю та розумністю.

Крім того, слід врахувати, що згідно з нормою ч. 3 ст. 148-1 ЗК України особа, яка набула право власності на земельну ділянку, протягом одного місяця з дня набуття права власності на неї зобов`язана повідомити про це її користувачів із зазначенням: кадастрового номера (за наявності), місця розташування та площі земельної ділянки; найменування (для юридичних осіб), прізвища, ім`я, по батькові (для фізичних осіб) нового власника; місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі).

Вказана норма направлена на збереження чинних договірних прав і обов`язків та забезпечення необхідних умов їх виконання.

Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає, що виконуючи вказану вимогу Земельного кодексу та дотримуючись принципів добросовісності та розумності, позивачі як нові орендодавці, які бажають розірвати договір на підставі положення п. 40 договору могли висувати відповідну вимогу орендарю впродовж строку, встановленого ст. 148-1 ЗК України, або в інший строк, який би відповідав загальним принципам цивільного законодавства.

Як встановлено із наявних у справі доказів на час ухвалення судом першої інстанції рішення, після зміни власника земельної ділянки вимогу про розірвання договору на цій підставі позивачі пред`явили лише через сім років з часу зміни власника земельної ділянки, впродовж яких сторони були пов`язані взаємними договірними правами й обов`язками.

Не пред`влення новими орендодавцями вимоги про розірвання договору відразу після вступу в договір, а також впродовж розумного строку, викликало в орендаря видимість направленості волі орендодавця на збереження орендних відносин, а отже відповідне тривале правомірне очікування, що договір буде виконуватися до кінця визначеного строку.

Всупереч тривалості договірних відносин позивачі вирішили скористатися для розірвання договору обставинами, які виникли багато років тому.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності - одні з керівних засад цивільно-правового регулювання суспільних відносин, які визначають характер поведінки учасників з точки зору необхідності сумлінного здійснення ними своїх цивільних прав і виконання цивільних обов`язків, а також права та інтереси інших учасників з метою недопущення їх порушення, закріплення можливості адекватного захисту порушеного права або інтересу.

Принцип добросовісності передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Добросовісність при реалізації прав і повноважень охоплює неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що позивачі надали своїм діям лише видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право, тобто зловживання правом.

Пред`являючи позов про розірвання договору оренди землі з мотивів зміни власника земельної ділянки після тривалого мовчання з цього приводу, позивачі хоча й використовують належне їм право, але як нові власники майна та орендодавці у спірних правовідносинах діють недобросовісно, зловживаючи своїм правом, діють всупереч своїй попередній поведінці, тобто всупереч доктрині «venire contra factum proprium».

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (частини 1- 4, 6 ст. 13 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин 2 - 5 ст. 13 цього Кодексу.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тій обставині, що з часу зміни власника земельної ділянки, яка є об`єктом оренди, до пред`явлення позивачами позовної вимоги про розірвання договору у зв`язку зі зміною власника землі минув значний відрізок часу, який обчислюється роками, впродовж розумного строку позивачі не заявили про свій намір розірвати договір, а погоджувались з його умовами.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Суд першої інстанції не дотримався загальних вимог процесуального права, не перевірив ретельно доводів відповідача, неповно встановив обставини справи, невірно визначив відповідні до них правовідносини, неправильно застосував норми матеріального права, а тому з підстав, передбачених ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ПСП «Лан» про розірвання договору.

Про судові витрати

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись змістом ст. 138, 141 ЦПК України та у зв`язку з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову в позові, судові витрати позивачів покладаються на них, а судові витрати відповідача, пов`язані зі сплатою судового збору за подання до суду апеляційної скарги в сумі 1488 грн 60 копійок - присуджуються йому з позивачів по 744 грн 30 копійок.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства "ЛАН" задовільнити.

Рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 16 травня 2022 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Приватного сільськогосподарського підприємства "ЛАН" про розірвання договору оренди земельної ділянки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Приватного сільськогосподарського підприємства "ЛАН" сплачений судовий збір 1488 грн 60 копійок - по 744 грн 30 копійок з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді А. М. Головань

О. Л. Карпенко