Справа № 164/1225/21 Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р. М.
Провадження № 22-ц/802/900/22 Категорія: 68 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Карпук А.К., Шевчук Л.Я.,

з участю секретаря судового засідання Черняк О.В.,

позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні бабою та дідом своїх прав щодо виховання онуки та визначення порядку участі у вихованні у та спілкуванні з дитиною, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 серпня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися в суд з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні бабою та дідом своїх прав щодо виховання онуки та визначення порядку участі у вихованні у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Свій позов мотивують тим, що 22.06.2018 року між їхнім сином ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений шлюб, який зареєстрований Луцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, від якого у них є дочка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказують, що 02.10.2020 року трагічно загинув їх син ОСОБА_6 і після його загибелі відповідач разом з онукою проживала у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, вони спілкувалися з онукою та приймали активну участь у вихованні дитини.

Однак, з травня 2021 року відповідач разом з онукою переїхала на інше місце проживання і після цього у них почали виникати конфлікти з приводу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Всі їх намагання врегулювати даний спір призводять лише до суперечок, оскільки відповідач перешкоджає їм бачитись з дитиною, штучно створює обставини, через які вони не можуть цього робити.

У зв`язку з чим, просять усунути перешкоди у здійсненні ними своїх прав щодо виховання онуки шляхом побачень та визначити і встановити порядок побачень, а саме: по два вихідних дні (субота і неділя) двічі на місяць (чотири вихідні дні на місяць) перші та треті вихідні у місяць з можливістю забирати дитину до міста Луцьк за місцем проживання ОСОБА_1 без присутності матері; по два тижні на літніх канікулах у різні місяці (червень і серпень) та по два тижні на зимових канікулах або новорічно-різдвяних святах з можливістю забирати дитину за місцем проживання ОСОБА_1 без присутності матері. Зобов`язати відповідача завчасно повідомляти їх про можливість та причину зміни визначеному порядку зустрічей, а також на їх вимогу негайно електронними чи поштовими засобами зв`язку надсилати відповідні докази щодо поважності відкладення зустрічі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 серпня 2022 року позов задоволено частково.

Ухвалено зобов`язати ОСОБА_9 не чинити перешкод бабі ОСОБА_1 та дідові ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з онукою ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши наступний порядок зустрічей: - по два дні вихідних (субота і неділя) двічі на місяць з можливістю приїзду дитини за місцем проживання ОСОБА_1 без присутності матері; - по два тижні на літніх чи зимових канікулах за погодженням та згодою дитини, з можливістю приїзду дитини за місцем проживання ОСОБА_1 без присутності матері дитини.

Зобов`язано ОСОБА_9 завчасно попереджати про неможливість та причини зміни визначеного порядку зустрічей.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким визначити порядок участі у вихованні та спілкуванні з дитиною : двічі на місяць у вихідні дні: перша та третя субота місяця з 08.00 год. до 11.00 год. ранку у присутності матері або інший час у вихідні дні за попередньою домовленістю з матір`ю дитини за місцем проживання дитини у присутності матері.

Заслухавши пояснення позивачів та їх представника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є дочкою ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 23) та - онукою позивачів.

Також з`ясовано, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 22).

На даний час малолітня дитина проживає разом з матір`ю.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.( ст. ст. 12, 81 ЦПК України)

Звертаючись до суду з даним позовом позивачі вказували, що відповідач, під приводом суб`єктивних чинників, чинить їм перешкоди у спілкуванні з онукою.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

У частині першій статті 257 СК України встановлено, що баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні.

Законодавцем визначено механізм здійснення права баби та діда, прабаби, прадіда на виховання внуків і правнуків, який проявляється в: (а) покладенні обов`язку на батьків чи інших осіб, з якими проживає дитина не перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків; (б) закріпленні права баби діда, прабаби, прадіда у разі наявності перешкод у вихованні та спілкуванні із внуками, правнуками на звернення до суду з позовом про їх усунення (частини друга, третя статті 257 СК України).

Відповідно до статті 263 СК України спори щодо участі баби, діда, прабаби, прадіда, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 цього Кодексу.

Усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права.( ст. 159 СК України)

Відповідно до частини другої статті 159 СК України суд визначає способи участі особи у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

За наявності обґрунтованих доводів позивачів про те, що відповідач чинить їм перешкоди у вільному спілкуванні з онукою та у її вихованні, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо наявних підстав для задоволення позову шляхом усунення перешкод у спілкуванні з онукою.

Судом першої інстанції обґрунтовано констатовано, що між сторонами існує спір з приводу участі позивачів у вихованні та спілкуванні з малолітньою онукою ОСОБА_8 .

В ході розгляду справи, відповідачем не надано, а судом не отримано, жодних доказів на підтвердження того, що позивачі вчиняли або вчиняють злочинні, протиправні, аморальні дії, а також доказів того, що спілкування з ними малолітньої ОСОБА_8 та її перебування за місцем їх проживання негативно впливало або може вплинути на малолітню ОСОБА_8 , або може становити загрозу її життю, фізичному та психічному здоров`ю.

Як вбачається із характеристик, які були долучені до позовної заяви, позивачі позитивно характеризуються, як за місцем роботи так і за місцем проживання.

При цьому, жодних доказів того, що відповідач разом зі дитиною була змушена залишити місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , матеріали справи не містять. В судових засіданнях встановлено, що відповідач покинула спільне місце проживання з позивачами у зв`язку з переїздом до нового чоловіка.

Як вбачається із акту обстеження умов проживання від 20 липня 2022 року позивачам належить двохкімнатна квартира за адресою АДРЕСА_1 , де також проживають двоє неповнолітніх дітей та батьки одного з позивачів. На час проведення обстеження, у будинку чисто, речі складені охайно, наявні меблі та електронні побутові прилади для вжитку, а також підведені усі комунікації. Для дітей створені умови для перебування, розвитку та виховання, є місце для спання, одягу та дозвілля (а.с. 21).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 вказала, що фактично по АДРЕСА_1 проживає вона, її двоє неповнолітніх синів та її мама ( прабабуся ОСОБА_8 ). Ії чоловік ОСОБА_12 та батько ОСОБА_13 , хоча зареєстровані за даною адресою, але переважно проживають в будинку за межами м. Луцька де утримують господарство, засаджують город. При цьому позивач вказувала, що між онучкою та її синами є хороші та теплі стосунки, діти мають спільну мову. Також ОСОБА_1 вказувала, що у випадку коли внучка залишатиметься у неї на ночівлю, їй буде забезпечене окреме спальне місце відмінне від синів.

Одним із найважливіших прав дитини є право на сімейне виховання. Право дитини на сімейне виховання включає також право на спілкування з іншими членами сім`ї: дідом, бабою, братами, сестрами, іншими родичами.

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини (далі ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.

У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Право на повагу до сімейного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, охоплює щонайменше зв`язки між близькими родичами, наприклад, між дідом, бабою та внуками, оскільки такі родичі можуть відігравати у сімейному житті важливу роль.

Положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право на повагу до сімейного життя, поширюються, зокрема, і на відносини між бабою, дідом та внуками, якщо між ними існують достатньо тісні зв`язки (рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ у справі «Крускіч проти Хорватії`від 25 листопада 2014 року). ЄСПЛ зазначає, що держава повинна за загальним правилом забезпечити збереження сімейного зв`язку там, де він існує. Відносини між бабою, дідом і внуками за своїм характером відрізняються від відносин між батьками і дітьми і, зокрема, вимагають меншого ступеня захисту. Право на повагу до сімейного життя баби, діда у відносинах з їхніми внуками передбачає, у першу чергу, право підтримувати звичайні стосунки з внуками, навіть якщо такий контакт зазвичай відбувається за згодою особи, яка має батьківську відповідальність» (рішення ЄСПЛ «Богоносови проти Росії» від 05 березня 2019 року).

З врахуванням наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про часткове задоволення позову та наявність підстав для визначення порядку участі баби та діда у спілкуванні та у вихованні онуки ОСОБА_8 .

Суд першої інстанції вирішив заявлений у справі спір з урахуванням норм права, які регулюють спірні правовідносини, дотримався принципу правової визначеності, оскільки визначив способи участі позивачів у вихованні онуки, місце та час їхнього спілкування. При цьому судом дотримано розумного балансу інтересів між сторонами та онукою та враховано насамперед інтереси дитини, які не завжди можуть відповідати їх бажанням, з урахуванням її віку, стану здоров`я, психоемоційного стану.

Тривалість часу, проведеного дитиною з бабою чи дідом може бути важливим фактором у забезпеченні найкращих інтересів дитини (справа «Гокканнен проти Фінляндії», ЄСПЛ від 23 вересня 1994 року, справа «Мамчур проти України» ЄСПЛ від 16 липня 2015 року, справа «Крапівін проти Росії», ЄСПЛ від 12 липня 2016 року).

Апеляційний суд зауважує, що наявність конфлікту та неприязні відносин між позивачами та відповідачем не є підставою для обмеження прав позивачів на спілкування з онукою.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позивачі мають негативний вплив на онуку, а присутність відповідача під час зустрічей позивачів з дітиною в подальшому не сприятиме перебуванню дитини у цей час у спокійному та стійкому середовищі, з огляду на неприязні стосунки сторін у справі.

Запропонований апелянтом порядок та спосіб участі позивачів у вихованні та спілкуванні з дитиною, колегія суддів вважає неприйнятним. Так в судовому засіданні позивачі вказували, що їхні зустрічі з внучкою в АДРЕСА_2 , де на даний час ОСОБА_8 проживає разом з матір`ю, відбувались на подвір`ї будинку. ОСОБА_9 в будинок їх не запрошувала та не дозволяла забрати внучку для того щоб провести з нею час в іншому місці. За таких обставин, суд вважає, що у такий спосіб зустрічі не є комфортними для дитини, зважаючи на погодні умови, за яких не завжди можна такі зустрічі проводити на відкритому просторі.

Твердження апелянта про відсутність умов для проживання ОСОБА_8 в АДРЕСА_1 є безпідставними, оскільки як встановлено судом до травня 2021 року відповідач разом з донькою проживали за даною адресою та не вказувала про будь-які незручності такого проживання. Спростовуються також твердження апеляційної скарги про те, що за спірною адресою проживають двоє людей похилого віку, які потребують сторонньої допомоги. Як пояснила в судовому засіданні ОСОБА_1 її мама ОСОБА_14 , будучи особою пенсійного віку, продовжує працювати на роботі, а тато ОСОБА_15 , маючи групу інвалідності, утримує господарство в сільській місцевості та обробляє город.

В судовому засіданні ОСОБА_1 стверджувала, що поруч з будинком по АДРЕСА_3 знаходиться облаштоване бомбосховище, а тому у випадку оголошення повітряної тривоги, вони матимуть можливість разом з внучкою перебувати у ньому на період тривоги. Такі пояснення позивача спростовують твердження апелянта про неможливість забезпечення позивачами захисту неповнолітньої дитини в умовах військового стану.

При відхиленні доводів апеляційної скарги, колегією суддів приймаються до уваги пояснення позивачів, які вони надавали в суді апеляційної інстанції. Зокрема, вказуючи про їх безмежну любов до внучки та бажання якнайбільше проводити з нею часу, вони стверджували, що ніколи не підуть проти волі дитини і зустрічі з нею будуть планувати виключно з врахуванням її інтересів та бажання. Не довіряти таким поясненням позивачів у суду підстав не має.

Крім того, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, колегія суддів приймає до уваги малолітній вік дитини, який свідчить, що тривале не спілкування дитини з дідусем і бабусею, може бути наслідком того, що дитина повністю забуде їх і відновлення таких стосунків потребуватиме більше часу та негативно впливатиме на психологічний стан дитини.

Врахувавши усталену практику ЄСПЛ, вимоги Конвенції про права дитини, положення статей 159, 257 СК України, колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що інтересам малолітньої ОСОБА_8 буде відповідати спілкування зі своєю бабою без присутності матері дитини.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення суду та відсутність підстав для його скасування.

Керуючись статтями 367-369, 375, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: