Справа № 944/5494/20
Провадження №2/944/273/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2022 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Поворозника Д.Б.,

за участю секретаря судового засідання Климейко Л.Г.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Яворові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки та договору купівлі-продажу обєкта незавершеного будівництва недійсними,

встановив:

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в якому просить визнати недійсними укладені між відповідачами договори купівлі-продажу: земельної ділянки № 1888 від 28 серпня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Чорним І.О.; об`єкта незавершеного будівництва № 1889 від 28 серпня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Чорним І.О.

Позов мотивує тим, що 01 грудня 2016 року між нею та ОСОБА_3 було укладено попередній договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого сторони зобов`язали у строк до 15 березня 2017 року укласти основний договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом садового будинку АДРЕСА_1 , в садовому товаристві «Черона Рута», загальною площею 106,1 кв. м, та земельної ділянки загальною площею 0,0272 га, що розташована за адресою: Львівська область, Яворівський район, Рясне-Руська сільська рада, цільове призначення для ведення садівництва, кадастровий номер :02:000:3033, на умовах встановлених попереднім договором. Однак ОСОБА_3 не виконала умов попереднього договору, а саме не зареєструвала право власності на вказані об`єкт на себе, уникала зустрічей, на вимоги про укладення договору купівлі-продажу або повернення авансу не реагувала, що змусило її звернутися до Залізничного районного суду м. Львова із позовом про стягнення коштів за невиконання умов попереднього договору від 01 грудня 2016 року. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01 березня 2019 року позов було задоволено та стягнуто з ОСОБА_3 на її користь грошові кошти в сумі 351000,00 грн та 2100,00 доларів США, що згідно з офіційним курсом Національного Банку України станом на день ухвалення рішення суду становило 56291,55 грн, та 9077,22 грн судових витрат. Постановою Львівського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року дане рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 березня 2019 року було залишено без змін. Приватний виконавець Пиць А.А. 26 грудня 2019 року відкрив виконавче провадження з виконання виконавчого листа Залізничного районного суду м. Львова від 01 грудня 2019 року про стягнення з ОСОБА_3 на її користь грошових коштів у розмірі 351000,00 грн на 2100,00 доларів США. В ході виконавчого провадження їй стало відомо, що ОСОБА_3 відчужила ОСОБА_4 як земельну ділянку, так і об`єкт незавершеного будівництва зблокований садовий будинок АДРЕСА_2 , відповідно до договорів купівлі-продажу від 28 серпня 2019 року, посвідчених приватним нотаріусом Чорним І.О. зареєстрованими за номерами 1888 та 1889. Таким чином, ОСОБА_3 , після пред`явлення до неї позову по стягнення заборгованості за невиконання умов попереднього договору та після винесення Залізничним районним судом м. Львова рішення від 01 березня 2019 року про стягнення з ОСОБА_3 на її користь зазначених вище грошових коштів, відчужила своє майно. Після відчуження даного майна у неї відсутнє інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язана перед нею. Сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідачка діяла недобросовісно, зловживаючи своїми правами на шкоду її правам та законним інтересам як кредитора, оскільки відчуження належного їй майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення на його майно як боржника. Тобто ОСОБА_3 чинено фраудаторні правочини, які повинні бути визнані недійсними. До того ж скасування законних підстав набуття права власності на нерухоме майно позбавляє запис про державну реєстрацію права власності самостійного правового значення.

Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області від 21 грудня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 11 січня 2021 року забезпечено позов, шляхом накладення арешту на незавершене будівництво зблокований садовий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку, площею 0,0272, кадастровий номер:02:000:3032.

09 березня 2021 року відповідач ОСОБА_3 подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позовна заява є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Свої заперечення проти позову обґрунтовує тим, що з поданої позовної заяви не вбачається порушення прав чи інтересів позивача. Позивач не навела жодних аргументів чи доказів, які б свідчили та доказували, що оспорювані договори купівлі-продажу, які були укладені між відповідачами, якимось чином порушують її права чи інтереси. Так, 01 грудня 2016 року ОСОБА_2 уклала з нею попередній договір, відповідно до умов якого сторони у строк до 15 березня 2017 року зобов`язалися укласти договір купівлі-продажу незавершеного будівництва зблокованого садового будинку АДРЕСА_2 , та земельної ділянки, площею 0,0272, кадастровий номер :02:000:3032. На виконання умов договору позивачка передала їй кошти в розмірі 351000 грн в якості авансу в рахунок наступного договору купівлі-продажу. При цьому, виходячи із змісту договору, іншу суму коштів позивач зобов`язувався сплатити в розмірі 162000,00 грн до 15 січня 2017 року, кошти у розмірі 216000,00 грн до 15 березня 2017 року. Однак позивачка як боржник за грошовим зобов`язанням не сплатила їй зазначені суми коштів. Вказаний факт підтверджує те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна не був укладений саме з вини позивачки, оскільки несплата відповідних коштів зумовило неможливість виконання нею як продавцем обов`язку, передбаченого у п. 1.1 попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме добудувати, оформити та зареєструвати право власності на об`єкт нерухомого майна до 15 березня 2017 року. Також відповідно до п. 1 попереднього договору сторони зобов`язувались укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна в строк до 15 березня 2017 року. Однак ні договір купівлі-продажу в строк до 15 березня 2017 року не укладався, ні жодна пропозиція від ОСОБА_2 в строк до 15 березня 2017 року про укладення договору купівлі-продажу не надходила. Відтак, її зобов`язання укласти із позивачкою договір купівлі-продажу припинилося ще 16 березня 2017 року. Вона була власником збудованого садибного будинку та земельної ділянки, а тому мала право розпорядитися своїм майном шляхом його продажу. На момент укладення оспорюваних догорів купівлі-продажу від 28 серпня 2019 року у неї не було жодних боргових зобов`язань перед ОСОБА_2 , обов`язковість яких було б встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили. А ОСОБА_4 взагалі не мала жодних правовідносин з позивачкою і набула права власності на об`єкти нерухомого майна на підставі оплатних договорів купівлі-продажу.

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 15 березня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про залишення позову без руху, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

22 вересня 2022 року відповідачка ОСОБА_4 подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову в зв`язку з його безпідставністю.

Свої заперечення проти позову обґрунтовує тим, що 28 серпня 2019 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договори купівлі-продажу зблокованого садового будинку АДРЕСА_2 , та земельної ділянки, площею 0,0272, кадастровий номер :02:000:3032. Дані договори були оплатними і по них був здійснений повний розрахунок. На підставі цих договорів вона набула права власності на відповідне нерухоме майно. Наголошує, що вона не мала жодних правовідносин та спору із ОСОБА_2 . Якщо якісь відносини були, то вони були у позивачки з ОСОБА_3 , проте вона не повинна в цьому випадку нести жодних негативних наслідків. Із поданого позову також не вбачається будь-яких порушених прав чи інтересів позивачки, оскільки вона не навела жодних аргументів чи доказів, які би вказували та доводили, що оспорювані договори купівлі-продажу якимось чином порушують її права чи інтереси. Крім того, ОСОБА_3 була власником свого майна та відповідно до Конституції та законів України мала повне право розпорядитися ним на власний розсуд.

30 вересня 2021 року позивачка ОСОБА_2 подала відповідь на відзив ОСОБА_3 , в якому зазначила, що такий є необґрунтований та поданий з пропуском строку на його подачу.

На обґрунтування своїх доводів зазначила, що відповідачка ОСОБА_3 є адвокатом, відповідно, володіє знаннями в галузі права, тому, знаючи про рішення Залізничного районного суду Львівської області від 01 березня 2019 року, яким з відповідачки було стягнуто на її користь грошові кошти у розмірі 351000,00 грн та 2100,00 доларів США, після подання апеляційної скарги на дане рішення, відчужила ОСОБА_4 як земельну ділянку, так і об`єкт незавершеного будівництва. В нотаріально посвідчених договорах є пункти 6 та 7, з яких вбачається, що ОСОБА_3 як продавець засвідчує, що до укладення цього договору земельна ділянка іншим особам не відчужувалась, щодо земельної ділянки відсутні судові спори, земельна ділянка є вільною від будь-яких майнових прав та претензій третіх осіб, щодо об`єкта незавершеного будівництва наведено положення про те, що внаслідок продажу незавершеного будівництва не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, об`єкт в спорі не перебуває.

07 жовтня 2021 року ОСОБА_3 подала письмові пояснення, аналогічні відзиву на позовну заяву, в яких додаткового зазначила, що станом на 28 серпня 20219 року не існувало жодного судового рішення, яке набрало законної сили, відповідно до якого у неї був борг перед ОСОБА_2 . Також станом на 28 серпня 2019 року не існувало жодного виконавчого провадження, в якому вона була б боржником перед ОСОБА_2 . Крім того, вона та ОСОБА_4 не є родичами, між ними відсутні родинні чи будь-які інші сімейні відносини. ОСОБА_4 набула права власності на нерухоме майно по оплатних договорах та здійснила по них повний розрахунок. Таким чином остання є добросовісним набувачем.

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 07 грудня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою від 24 січня 2022 року, занесеною до протоколу судового засідання, суд задовольнив клопотання представника відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_6 про виклик в судове засідання свідка ОСОБА_7 .

Ухвалю Яворівського районного суду Львівської області від 22 червня 2022 року частково задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 про застосування заходів впливу, стягнуто в дохід державного бюджету з ОСОБА_3 штраф в розмірі одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ухвалю Яворівського районного суду Львівської області від 10 серпня 2022 року частково задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 про застосування заходів впливу, стягнуто в дохід державного бюджету з ОСОБА_4 штраф в розмірі одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, дала пояснення, аналогічні наведеним в позовній заяві та відповіді на відзив, просила позов задовольнити.

Додатково пояснила, що відповідач ОСОБА_3 діяла очевидно недобросовісно, оскільки знала про заборгованість перед ОСОБА_2 , а також про рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 березня 2019 року. Також вона приховала свої зобов`язання перед позивачкою від ОСОБА_4 . Про недобросовісність відповідачів свідчить також їхня поведінка відповідачів під час розгляду судом даної справи, а саме те, що вони постійно намагалися затягнути розгляд справи, зловживали процесуальними правами. Про недобросовісність ОСОБА_4 також свідчить те, що, незважаючи на оскарження ОСОБА_2 договорів, за якими вона надула права власності на два об`єкти нерухомого майна, та накладення в порядку забезпечення позову арешту на ці об`єкти, не висловлювала жодних претензій до ОСОБА_3 , а навпаки підтримувала її позицію, а також не вживала будь-яких заходів для захисту своїх прав та законних інтересів у правовідносинах із ОСОБА_3 . Щодо пов`язаності, зокрема, родинних зв`язків, чи знайомства відповідачів до укладення оспорюваних договорів у неї доказів немає, відповідачі в судове засідання жодного разу не прибули, тому не було можливості з`ясувати дану обставу в них особисто, а в інший спосіб таку інформацію з`ясувати неможливо. Однак, на її думку, дана обставина не має суттєвого значення для вирішення справи. Щодо виклику свідка ОСОБА_7 , зазначила, що відповідачка ОСОБА_4 , за клопотанням представника якої суд викликав цього свідка, повинна сама вживати заходів для забезпечення її явки до суду, а суд зі свого боку неодноразово викликав свідка ОСОБА_7 , однак та жодного разу не прибула в судове засідання. Крім того, про недобросовісність відповідачів свідчить ціна незавершеного будівництва і земельної ділянки, за яку ці об`єкти нерухомості були відчужені, а саме ціна обох цих об`єктів, зазначена в оспорюваних договорах, є майже втричі нижчою за ціну, яку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визначили при укладенні попереднього договору купівлі продажу. Також на даний час борг існує, ОСОБА_3 здійснює його сплату різними сумами, несистематично, станом на 13 вересня 2022 року ОСОБА_3 в межах виконавчого провадження сплатила ОСОБА_2 приблизно 215000,00 грн. Після цього ще були незначні проплати, але точних сум вона вказати не може. Також ОСОБА_8 не повідомила суд про те, що у неї у власності перебували дві земельні ділянки однакового розміру, які знаходились на території одного садового товариства, і на цих ділянках були два об`єкти незавершеного будівництва.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також їхні представники в судове засідання, призначене на 26 вересня 2022 року, не прибули, про розгляд справи були повідомлені шляхом надіслання судових повісток засобами поштового зв`язку та SMS-повідомлень на номери телефонів, вказані відповідачами у поданих ними до суду заявах.

Факт доставки SMS-повідомлень підтверджується відповідними довідками, складеними секретарем судового засідання.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 причин неявки суд не повідомили, клопотань до суду не подавали.

Представник відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_9 електронною поштою подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю з`явитися в судове засідання через захворювання на Covid-19 та наявними у неї симптомами (підвищена температура, нежить). Також зазначила, що ОСОБА_3 систематично погашає заборгованість перед ОСОБА_2 та нею вже сплачена значна сума коштів на виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова, а тому є всі підстави вважати, що вона сплатить всю заборгованість в найкоротший період часу і в даній справі буде відсутній предмет спору та наявність підстав для закриття провадження.

Враховуючи наведені обставини, оцінивши доводи клопотання представника відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_9 , суд вважає, що дане клопотання не підлягає задоволенню та розгляд справи можливо здійснювати за відсутності відповідачів та їх представників, зважаючи на таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 8 Цивільного процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Інформація щодо суду, який розглядає справу, учасників справи та предмета позову, дати надходження позовної заяви (скарги) чи будь-якої іншої заяви або клопотання у справі, у тому числі особи, яка подала таку заяву, вжитих заходів забезпечення позову та (або) доказів, стадії розгляду справи, місця, дати і часу судового засідання, руху справи з одного суду до іншого є відкритою та підлягає невідкладному оприлюдненню на офіційному веб-порталі судової влади України в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Інформація щодо розгляду справи була завчасно розміщена в загальному доступі на офіційному порталі Судової влади України і відповідач мала можливість отримати таку інформацію.

В ухвалі про відкриття провадження у справі від 21 грудня 2021 року суд також зазначив, що учасники справи мають можуть отримувати інформацію щодо обставин за відповідною веб-адресою.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Крім того, позивач, як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язаний з розумним інтервалом часу сам цікавитися провадженням у його справі, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Отже, Європейського суду з прав людини чітко роз`яснив і наголосив, що самі сторони повинні цікавитися станом справи, учасником якої вони є.

Згідно з нормами ст. 44 Цивільного процесуального кодексу України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 43 Цивільного процесуального кодексу України, учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу , сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи , з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до норм ч. ч. 1 4 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з таких підстав: неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Дана справи перебуває на розгляді суду з 12 грудня 2020 року.

Підготовче судове засідання та розгляд справи по суті неодноразово відкладався за клопотаннями відповідачів та їх представників. При цьому, суд надавав можливість відповідачам надавати свої пояснення та докази, а також брати участь в судових засіданнях.

Також відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали відзиви на позов, в яких виклали свої заперечення проти позовних вимог ОСОБА_2 , а також подали суду докази, які вважали потрібними.

Обов`язковою явку відповідачів та/чи їх представників суд не визнавав.

Крім того ухвалами Яворівського районного суду Львівської області від 22 червня 2022 року та 10 серпня 2022 року було застосовано заходи процесуального впливу відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в тому числі, з підстав їх неодноразових неявок в судові засідання.

Зважаючи на викладене вище, суд вважає, що розгляд справи слід здійснювати за відсутності відповідачів та їхніх представників, на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке.

Суд встановив, що 01 грудня 2016 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено попередній договір, згідно з умовами якого сторони зобов`язалися у строк до 15 березня 2017 року укласти договір купівлі-продажу (основний договір) садового будинку АДРЕСА_1 , в садовому товаристві «Червона Рута», загальною площею 106,1 кв. м, та земельної ділянки загальною площею 0,0272 га, кадастровий номер :02:000:3033, цільове призначення для ведення садівництва, що розташована за адресою: Львівська область, Яворівський район, Рясне-Руська сільська рада. Сторони домовилися, що продаж будинку і земельної ділянки вчинено за 729000,00 грн.

Пунктом 1.1 даного попереднього договору було визначено, що продавець зобов`язується оформити на себе правовстановлюючі документи та зареєструвати право власності на об`єкт нерухомості до моменту укладення договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості. Згідно з п. 6 даного попереднього договору на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу покупець передав, а продавець отримав кошти в сумі 351000,00 грн. Зазначена вище сума розцінюється сторонами, як аванс у рахунок наступного договору купівлі-продажу, на яку буде зменшена сума, що буде підлягати передачі продавцю при укладенні договору купівлі-продажу.

Крім того, згідно з розпискою від 17 січня 2017 року ОСОБА_3 відповідно до цього договору отримала від ОСОБА_2 15 грудня 2016 року 1600,00 доларів США та 17 січня 2017 року 500,00 доларів США (всього 2100,00 доларів США).

11 січня 2018 року ОСОБА_2 скерувала ОСОБА_3 вимогу, в якій просила відповідача з`явитись 30 січня 2018 року з 10:00 год до 17:00 год до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Юзви Н.Б. з метою укладення договору купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 106,1 кв. м, та земельної ділянки загальною площею 0,0272 га. У разі відсутності відповідача у приватного нотаріуса в зазначену дату або неукладення договору купівлі-продажу вказаного майна, позивач вимагала повернути їй кошти протягом 30 днів з моменту отримання даної вимоги в сумі 351000,00 грн, які були передані на момент підписання попереднього договору від 01 грудня 2016 року, 1600 доларів США, які були передані 15 грудня 2016 року, що згідно з курсом Національного банку України на дану дату становило 42080,00 грн, та 500,00 доларів США, які були передані 17 січня 2017 року, що згідно з курсом Національного банку України на дану дату становило 13860,00,00 грн, як авансові кошти у рахунок вказаного договору купівлі-продажу.

Згідно з відповідю приватного нотаріуса Юзви Н.Б., наданою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не з`явилась у нотаріальній конторі з метою укладення договору купівлі-продажу.

Описані обставин встановлені під час розгляду Залізничним районним судом Львівської області справи № 466/1268/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за невиконання умов попереднього договору та відображені в рішенні суду в даній справі від 01 березня 2019 року.

Так, зазначених рішенням Залізничного районного суду Львівської області від 01 березня 2019 року, яке було залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року, отже, набрало законної сили, було задоволено позов ОСОБА_2 : стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 351000,00 грн та 2100,00 доларів США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України станом на день ухвалення рішення суду становить 56291,55 грн, а також 9077,22 грн судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що оскільки договір купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами не укладено, аванс, який був сплачений позивачем відповідачу як попередня оплата вказаних об`єктів, підлягає обов`язковому поверненню.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи наведене вище, суд зазначає, що обставини, встановлені рішенням Залізничного районного суду Львівської області від 01 березня 2019 року у справі № 466/1268/18, не доказуються в межах цивільної справи, що розглядається.

Зважаючи на викладене суд вважає безпідставними і не бере до уваги доводи ОСОБА_3 , зазначені у відзиві, про те, що основний договір купівлі-продажу не був укладений саме з вини ОСОБА_2 , а також, що її зобов`язання укласти із позивачкою договір купівлі-продажу припинилося ще 16 березня 2017 року.

Також, на думку суду, описані доводи відповідачки не стосуються предмета спору у справі, що розглядається.

На виконання зазначеного вище рішення Залізничний районний суд Львівської області справи 13 грудня 2019 року видав виконавчий лист № 466/1268/18.

Даний виконавчий лист про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 351000,00 грн та 2100,00 доларів США, а також 9077,22 грн судових витрат, перебуває на примусовому виконанні у приватного нотаріуса Виконавчого округу Львівської області Пиця А.А., яким 26 грудня 2019 року було відкрито відповідне виконавче провадження.

28 серпня 2019 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва зблокованого садового будинку АДРЕСА_2 , за ціною 231608,00 грн, які продавець отримала повністю від покупця.

Того ж дня 28 серпня 2019 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0272, кадастровий номер :02:000:3032, цільове призначення для ведення індивідуального садівництва, що знаходиться на території садівничого товариства «Червона Рута» Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, за ціною 14416,00 грн, які продавець отримала повністю від покупця.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з нормами ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 зроблено висновок про те, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 липня 2018 у справі № 922/2878/17 зазначено, що цивільно-правовий договір, в тому числі й договір купівлі-продажу, не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 зроблено висновок про те, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи.

Справедливість це одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України одними із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно з ч. ч. 2, 3, 4, 6 ст. 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися, серед іншого, від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Отже, відповідно до змісту наведених норм дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тлумачення як ст. 3 Цивільного кодексу України загалом, так і пункту 6 цієї статті, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17 зроблено висновок про те, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Враховуючи і застосовуючи описані вище висновки Верховного суду у справі, що розглядається, враховуючи конкретні обставини, встановлені під час судового розгляду, суд вважає, що є достатньо підстав для висновку про те, що оспорювані позивачкою договори купівлі-продажу від 28 вересня 2019 року, укладені між відповідачами, були спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно (зблокований садовий будинок та земельну ділянку, що знаходиться на території садівничого товариства «Червона Рута»), яке на час укладення цих договорів перебувало у власності ОСОБА_3 , з метою уникнення звернення стягнення на це майно в ході виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з неї на користь ОСОБА_2 .

На думку суду, очевидно, що ОСОБА_3 як учасник цивільних відносин (сторона оспорюваних договорів купівлі-продажу) діяла несправедливо і недобросовісно, тобто «вживала право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (вказані договори) використовувався нею для унеможливлення звернення стягнення на користь ОСОБА_2 та, відповідно, зумовив для останньої настання таких негативних наслідків.

Кваліфікація цих договорів як таких, що вчиняються на шкоду кредитору (позивачці), тобто як фраудаторних договорів, здійснюється судом,зважаючи на таке: момент укладення договорі (договори були укладені після ухвалення рішення Залізничного районного суду Львівської області від 01 березня 2019 року у справі № 466/1268/18, яким було тягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 351000,00 грн та 2100,00 доларів США); ціна придбаного за цими договорами нерухомого майна (ціна садового будинку 231608,00 грн, ціна земельної ділянки 14416,00 грн, разом 246024,00 грн; водночас, в укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 попередньому договорі від 01 грудня 2016 року сторони домовилися, що продаж будинку і земельної ділянки, характеристики яких, зокрема, місце розташування, площа, процент готовності незавершеного будівництва, були однаковими, вчинено за 729000,00 грн; тобто ціна ідентичних об`єктів нерухомого майна, які відчужувались за оспорюваними договорами, була майже втричі нижчою, ніж за попереднім договором).

Щодо доводів відповідачів про те, що на час укладення оспорюваних договорів ОСОБА_3 була власником майна та мала право розпорядитися своїм майном на власний розсуд, а ОСОБА_4 є добросовісним набувачем зазначеного нерухомого майна, придбала його на підставі належним чином оформлених та посвідчених договорів купівлі-продажу та повністю оплатила вартість придбаного майна, суд зазначає, що, як вказано у наведеній вище постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18, договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

Також, виходячи з самої конструкції та суті фраудаторності, фраудаторним є правочин (договір), який за всіма ознаками та умовами формально відповідає вимогам законодавства, однак суттєвою його ознакою та наслідком є те, що укладення такого договору порушує права та законні інтереси іншої особи чи осіб, які не є стороною цього договору, як правило, кредитора продавця.

З цих же підстав суд відхиляє доводи відповідачів про те, що ОСОБА_10 не мала жодних правовідносин із ОСОБА_2 .

Щодо доводів відповідачів про те, що вони не є родичами, пов`язаним особами та що до укладення оспорюваних договорів взагалі не були знайомі, суд зазначає таке.

Як вказано у наведеній вище постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється, зокрема, в тому, що особа (особи) «використовувала/використовували право на зло».

Тобто, виходячи із змісту цього судового рішення та використаного судом касаційної інстанції формулювання, кваліфікація правочину як такого, що порушує права та спричиняє негативні наслідки для інших осіб (фраудаторний правочин), може мати місце у випадку зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню, тобто використання право на зло, як особою (однією), так і особами (двома і більше).

При цьому, необхідно зазначити, що сторонами договору купівлі-продажу є продавець і покупець, тобто, як правило, дві особи, то і наведений вище висновок Верховного Суду слід розуміти так, що суд може визнати фраудаторним правочин як у випадку недобросовісності двох його сторін, так і однієї.

Суд також вважає, що розгляд справи можна завершити без допиту свідка ОСОБА_7 , яка є головою садового товариства «Червона рута» і, як стверджував представник відповідачки ОСОБА_4 в клопотанні про її виклик, могла б підтвердити, що саме вона надала батькові ОСОБА_4 контакти ОСОБА_3 , яка мала намір прожати земельну ділянку на території цього товариства, зважаючи на таке.

Як зазначила в судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 , у неї немає доказів щодо пов`язаності, зокрема, родинних зв`язків, чи знайомства до укладення оспорюваних договорів відповідачів ОСОБА_11 і ОСОБА_4 .

Водночас, щодо цієї обставини суд зробив свої висновки, які викладено вище.

Також суд неодноразово викликав свідка ОСОБА_7 , однак вона жодного разу не прибула в судове засідання і двічі подавала клопотання про неможливість прибуття до суду в зв`язку з воєнними діями на території України та просила відкласти розгляд справи до завершення дії воєнного стану.

Щодо доводів відповідачів про те, що на момент укладення оспорюваних догорів купівлі-продажу від 28 серпня 2019 року у ОСОБА_3 не було жодних боргових зобов`язань перед ОСОБА_2 , обов`язковість яких було б встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, та не існувало жодного виконавчого провадження, в якому вона була б боржником перед ОСОБА_2 , суд зазначає таке.

У зазначеній вище постанові Верховного Суду від 05 липня 2018 у справі № 922/2878/17 вказано, зокрема, що про недобросовісність боржника та зловживання правами стосовно кредитора може свідчити, зокрема, укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу належного йому майна.

Отже, згідно з наведеним висновком Верхового Суду, недобросовісними дії боржника при укладенні договору про відчуження його майна суд може визнавати не лише, коли відносно цього боржника наявне рішення суду, яке набрало законної сили, про стягнення з нього заборгованості та виконавче провадження про стягнення такого боргу, але й, з врахуванням конкретних обставин, коли відносно боржника розпочате судове провадження про стягнення боргу.

Також суд враховує висновок Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2022 року у справі № 204/9189/19, де вказано, що висновки судів про те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна не порушує прав позивача і в момент його укладення жодних обмежень щодо його відчуження не існувало є необґрунтованими, оскільки перехід права власності на спірний будинок через вісім днів після відкриття провадження у справі про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики свідчить про мету приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на підставі договору позики.

Крім того, суд вважає, що у спірному випадку слід враховувати, що судового захисту в першу чергу потребує особа, для якої внаслідок укладення оспорюваних правочинів виникли певні негативні наслідки (позивач, кредитор у зобов`язанні).

Як наголосив Верховний Суд у постанові від 05 липня 2018 у справі № 922/2878/17 правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом.

Доводи відповідачів про те, що позивачка не навела жодних аргументів чи доказів, які би вказували та доводили, що оспорювані договори купівлі-продажу якимось чином порушують її права чи інтереси, суд вважає безпідставними і відхиляє, враховуючи наведені вище обставини та висновки суд, згідно з якими доведено протилежне.

Зокрема, суд наголошує, що описане вище рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 березня 2019 року про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 351000,00 грн та 2100,00 доларів США, а також 9077,22 грн судових витрат, виконавче провадження по якому було відкрито ще 26 грудня 2019 року, до цього часу не виконане, що підтверджується листом приватного виконавця Пиця А.А. від 12 липня 2022 року № 5606, а також не заперечується сторонами у справі.

На невиконання зазначеного рішення суду протягом майже трьох років з дня набрання ним законної сили і пред`явлення до примусового виконання, на думку суду, безумовно вплинуло відсутність у боржника ОСОБА_3 майна, на яке можна було звернути стягнення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Зважаючи на викладене вище, суд вважає, що обраний ОСОБА_12 спосіб захисту її прав та інтересів у вигляді визнання недійсними оспорюваних договорів купівлі-продажу, укладених між відповідачами, є належним та ефективним.

Враховуючи наведені вище фактичні обставини, норми законодавства та висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_12 слід задовольнити та визнати недійсними договори купівлі-продажу земельної ділянки і незавершеного будівництва заблокованого садового будинку, що знаходяться на території садівничого товариства «Червона Рута» Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, укладені 28 серпня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Чорним І.О. за № 1888 і № 1889.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

За подання позовної заяви ОСОБА_2 сплатила судовий збір в розмірі 1681,60 грн, що підтверджується квитанцією № 0.0..1 від 10 грудня 2020 року, а також за забезпечення позову сплатила судовий збір в розмірі 420,40 грн, що підтверджується квитанцією № 0.0..1 від 29 грудня 2020 року, всього 2102,00 грн.

Судовий збір сплачено в розмірі, встановленому статтею 4 Закону України «Про судовий збір».

Зважаючи на наведене з ОСОБА_13 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , слід стягнути судовий збір у розмірі по 1051,000 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 76-81, 141, 263, 265, 268, 280, 281, 282, 284 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0272, кадастровий номер :02:000:3032, цільове призначення для ведення індивідуального садівництва, що знаходиться на території садівничого товариства «Червона Рута» Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, укладений 28 серпня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Чорним І.О. за № 1888.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва заблокованого садового будинку АДРЕСА_2 , укладений 28 серпня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Чорним І.О. за № 1889.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати із сплати судового збору в розмірі 1051 (одна тисяча п`ятдесят одна) гривня 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати із сплати судового збору в розмірі 1051 (одна тисяча п`ятдесят одна) гривня 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду або через Яворівський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 06 жовтня 2022 року.

Повне найменування сторін:

позивач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ;

відповідач ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ;

відповідач ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 .

Суддя Д.Б. Поворозник