10.10.2022 Єдиний унікальний номер 205/67/21
Провадження № 2/205/2258/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2022 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Терещенко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Кривозуб О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення борів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення борів» звернулось до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 15 березня 2013 року між ПАТ «Актабанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №170537. 23 березня 2018 року між ПАТ «Актабанк» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір відступлення права вимоги №2, у відповідності до умов якого, ПАТ «Актабанк» відступає шляхом продажу ТОВ «ФК «ЄАПБ» належні банку, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуває в обсязі та на умовах, визначених цим Договором права вимоги Банку до позичальників, заставодавців та поручителів, зазначених у Додатку №1 до цього Договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників або які зобов`язані виконати обов`язки боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)), договорами поруки та договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1 до цього Договору. Згідно із п. 2.2. Договору про відступлення прав вимоги, ТОВ «ФК «ЄАПБ» в день укладення цього Договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4.1. цього Договору, набуває усі права кредитора за основними договорами, включаючи, проте не обмежуючись: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, неустойок у розмірах, вказаних у Додатку №1 до цього Договору, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань Розмір Прав вимоги, які переходять до ТОВ «ФК «ЄАПБ», вказаний у Додатку № 1 до цього Договору. Права кредитора за основними договорами переходять до ТОВ «ФК «ЄАПБ» у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення Права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків боржників, що надане Банку відповідно до умов основних договорів. Відповідно до Додатку № 1 до Договору про відступлення прав вимоги - Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набув права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором в сумі 11 046,85 грн., з яких: 8 776,82 грн. - заборгованість за основним боргом; 1 520,03 грн. - заборгованість за процентами; 700,00 грн. - заборгованість за комісією; 50,00 грн. - штрафи, пені. На виконання п. 3.4. Договору про відступлення прав вимоги, згідно із вимогами ст. ст. 512 - 514, 516 ЦК України, на адресу відповідача, зазначену в кредитному договорі, простою кореспонденцією через відділення Укрпошти ТОВ «ФК «ЄАПБ» було направлено повідомлення про відступлення права вимоги заборгованості по кредитному договору та включення персональних даних до бази персональних даних. З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 23 березня 2018 року позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Оскільки по теперішній час відповідач грошові кошти не повернув позивач змушений звернутись до суду з цією позовною заявою за захистом своїх прав та законних інтересів, в якому просить стягнути з відповідача на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитним договором №170537 від 15 березня 2013 року у розмірі 11 046,85 грн., з яких: 8 776,82 грн. - заборгованість за основним боргом; 1 520,03 грн. - заборгованість за процентами; 700,00 грн. - заборгованість за комісією; 50,00 грн. - штрафи, пені, а також судові витрати.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2021 року у цивільній справі за позовом ТОВ «ФК «ЄАПБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, позовні вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» були задоволені у повному обсязі.

14 лютого 2022 року відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2021 року.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року було задоволено клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, прийнято заяву про перегляд заочного рішення та призначено її розгляд.

04 липня 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська скасовано заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2021 року по цивільній справі №205/67/21 за вищевказаним позовом і призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

01 серпня 2022 року відповідач ОСОБА_1 направила на електронну пошту суду відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості, в якому просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ», оскільки за договором про відкриття та обслуговування кредитного ліміту на картковому рахунку № НОМЕР_1 передання грошей не відбулося, такий договір не є укладеним, і у неї відсутні будь-які обов`язки по зазначеному договору. Зазначає, що позивач звернувся з позовною вимогою про стягнення заборгованості у січні 2021 року, тобто майже через 3 роки після спливу позовної давності, а також відступлення права вимоги відповідно до договору №2 про відступлення права вимоги відбувалося 23 березня 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності на 1 рік. Також нею зазначено про надання суду орієнтовного розрахунку суми судових витрат в розмірі 7 000,00 грн. на правову допомогу і вказано, що в межах укладеного між нею та АБ «Майя Сергєєва та Партнери» в особі Сергєєвої М.Ш. договору про надання правової допомоги №33 від 28 червня 2022 року, їй надається правова допомога, а вартість узгодженого обсягу правових послуг за домовленістю сторін на час подання відзиву складає 5 000,00 грн., і затверджено додатковою угодою до договору №33 від 28 червня 2022 року.

Разом з відзивом на позовну заяву ОСОБА_1 01 серпня 2022 року направила також заяву щодо застосування строків позовної давності, в обґрунтування якої зазначає, що з наявного в матеріалах справи графіку платежів з детальним розписом сукупної вартості кредитного ліміту вбачається, що кінцевим строком повернення кредитних коштів по договору №170537 є 14 березня 2014 року, а позивач звернувся до суду з позовом 05 січня 2021 року. Отже, позивачем був пропущений строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості по кредитному договору №170537 від 15 березня 2013 року та договору №2 про відступлення прав вимоги від 23 березня 2018 року, у зв`язку з чим, вона просила суд застосувати позовну давність та відмовити позивачу у задоволенні позовної вимоги про стягнення 11 046,85 грн. заборгованості через пропуск строку позовної давності.

Представником ТОВ «ФК «ЄАПБ» 15 серпня 2022 року засобами поштового зв`язку «Укрпошта» було направлено до суду відповідь на відзив на позовну заяву від 03 серпня 2022 року, яку було отримано судом 25 серпня 2022 року, та в якій просив залишити відзив ОСОБА_1 без розгляду та задоволення, а позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування зазначено, що до моменту відступлення права вимоги, а саме до 23 березня 2018 року заборгованість по кредитному договору нараховувалась ПАТ «Актабанк», а ТОВ «ФК «ЄАПБ» після переуступки права вимоги не здійснював жодних додаткових нарахувань і не застосовував жодних штрафних санкцій до відповідача, і всі нараховані відсотки, пеня за порушення кредитних зобов`язань, та інші платежі нараховувались виключно первісними кредиторами, а саме ПАТ «Актабанк». Зазначає, що згідно з п. 5.1. кредитного договору, термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, пені та/або штрафів за вказаним договором встановлюється сторонами тривалістю 10 років. Також вказує, що відповідно до п. п. 7.1., 7.9, 7.11. кредитного договору договір набуває чинності з дати його укладення та діє до виконання сторонами належним чином і у повному обсязі всіх своїх зобов`язань за договором. Сторони погодили, що з укладенням цього договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов. Сторони домовилися, що умови договору будуть вважатися чинними та мати доказову силу виключно у випадку, коли кожен аркуш, на якому викладено цей договір, містить підпис позичальника та уповноваженого представника банку, печатку банку. Відповідач особисто підписала кредитний договір, чим засвідчила факт отримання всієї необхідної інформації та погодилася з істотними умовами договору. Стосовно правової допомоги зазначає, що в цьому випадку не можливо встановити звідки розраховувались суми гонорару, відсутні докази обґрунтування розміру витрат, отже представником відповідача не надано достатніх, допустимих та достовірних доказів щодо понесених судових витрат на правничу допомогу.

Від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника на підставі наявних у справі доказів, задовольнивши позовну заяву в повному обсязі.

Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою про день та час розгляду справи, яка була особисто підписана відповідачем, а представником відповідача було заявлено клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, але завчасно до розгляду справи ухвалою суду від 26 вересня 2022 року було відмовлено у задоволенні вказаного клопотання, отже, відповідачем лише було надано відзив на позовну заяву в якому вона просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, жодних клопотань про відкладення розгляду справи або розгляду справи без їх участі не надавали, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача та її представника на підставі наявних у справі доказів.

Суд із вказаного приводу зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів.

Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника.

Суд, враховуючи ту обставину, що як позивачу, так і відповідачу були створені належні та достатні умов для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення.

Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 15 березня 2013 року між ПАТ «Актабанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 170537 (а. с. 4-6).

Матеріалами справи підтверджується, що 23 березня 2018 року між ПАТ «Актабанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір відступлення права вимоги №2, у відповідності до умов якого, ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ПАТ «Актабанк» права грошової вимоги між кредитором та боржником (а. с. 25-26).

Відповідно до витягу з Додатку № 1 до Договору № 2 про відступлення прав вимоги від 23 березня 2018 року Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набув права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором в сумі 11 046,85 грн., з яких: 8 776,82 грн. - заборгованість за основним боргом; 1 520,03 грн. - заборгованість за процентами; 700,00 грн. - заборгованість за комісією; 50,00 грн. - штрафи, пені (а. с. 27).

Згідно із умовами Кредитного договору №170537 від 15 березня 2013 року позичальник зобов`язується повернути Кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договорами.

Факт користування відповідачем кредитними коштами наданими в рамках кредитного договору №170537 від 15 березня 2013 року підтверджується долученими позивачем до матеріалів справи виписками по картковому рахунку № НОМЕР_2 за період з 01 вересня 2013 року по 30 листопада 2013 року та за період з 01 грудня 2013 року по 28 лютого 2014 року (а. с. 127-132).

Таким чином, за вищевказаних обставин, суд дійшов висновку, що між сторонами у справі був укладений кредитний договір, за умовами якого відповідач зобов`язалася прийняти грошові кошти, та повернути їх частинами у визначений умовами договору строк, а також сплатити відповідні проценти у погодженому сторонами розмірі за користування такими кредитними коштами. Доказів повернення вказаних грошових сум позичальнику у вигляді тіла кредиту або відсотків матеріали справи не містять.

Також судом встановлено, що відповідач не виконала свого зобов`язання та після відступлення позивачу права вимоги до відповідача, не було здійснено жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора.

Крім того, з моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 23 березня 2018 року позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій.

Згідно із наданим розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором за період з 23 березня 2018 року по 30 листопада 2020 року складає 11 046,85 грн., з яких: 8 776,82 грн. - заборгованість за основним боргом; 1 520,03 грн. - заборгованість за процентами; 700,00 грн. - заборгованість за комісією; 50,00 грн. - штрафи, пені (а. с. 21).

ТОВ «ФК «ЄАПБ», яке набуло права грошової вимоги, 27 березня 2018 року на адресу відповідача, яка зазначена у кредитному договорі, простою кореспонденцією були надіслані належним чином засвідчені повідомлення про відступлення права вимоги та включення персональних даних відповідача до бази персональних даних (а. с. 22).

Пред`являючи вимогу про стягнення заборгованості за кредитним договором, ТОВ «ФК «ЄАПБ» просило стягнути заборгованість за основним боргом, заборгованість за процентами, заборгованість за комісією та штрафи, пені.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що одною з форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони(кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути заборгованість частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно застосовуються.

Частиною 1 статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Статтями 626, 628 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною

Відповідно до ч. 2 ст. 648 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

У зв`язку із тим, що отримання у кредит грошових коштів відповідачем підтверджено належними доказами по справі, і у такого учасника справи в силу укладеного договору виникло зобов`язання повернути такі кошти частинами, у розмірах та у строки, зазначені у кредитному договорі, та сплачувати відсотки за користування кредитом, а у випадку порушення договірних зобов`язань в частині своєчасного повернення кредитних коштів також сплачувати відповідні штрафні санкції, які прямо передбачені наявними умовами кредитного договору.

Перевіривши надані позивачем розрахунки та узявши до уваги умови кредитного договору, суд вважає доведеним обставину порушення відповідачем умов такого кредитного договору в частині своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановлені кредитним договором терміни.

Пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Тобто відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (ч. 1 ст. 1084 ЦК України).

Разом із тим щодо суб`єктного складу таких правовідносин ч. 3 ст. 1079 ЦК України визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.

Зокрема, у п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою.

Частиною 1статті 7 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

Таким чином, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до державного реєстру фінансових установ.

Навіть при умові, що відповідач з будь-яких підстав не отримала вищезазначені повідомлення про відступлення права вимоги, має місце той факт, за яким відповідач не мав жодних перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті кредитної заборгованості на рахунки первісного кредитора ПАТ «Актабанк», які вказані в кредитному договорі, і таке виконання було б належним відповідно до вимог ст. 516 ЦК України.

Всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконала свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, ОСОБА_1 не здійснила жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора ПАТ «Актабанк».

Відповідно до правової позиції, яка висловлено Верховним Судом України в постанові від 25 вересня 2015 року по справі № 6-979цс15, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме 23 березня 2018 року позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій.

З інформації бази даних Державного реєстру фінансових установ, яка є у відкритому доступі, встановлено, що позивач є внесеним до такого реєстру, а відтак така особа має право на здійснення відповідних факторингових послуг.

Вимогами ч. ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що заборгованість за основним боргом, яка становить 8 776,82 грн. та заборгованість за процентами, яка становить 1 520,03 грн., підлягає стягненню з відповідача.

Вирішуючи питання про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за комісією, штрафам, пені, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Як вбачається зі змісту кредитного договору між позичальником та відповідачем було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, в тому числі щодо сплати штрафів у разі прострочення позичальником строків погашення щомісячного платежу (стаття 3 кредитного договору).

Підпис відповідача під договором свідчить про її ознайомлення з усіма його умовами, загальними умовами кредитування, іншою інформацією надання якої передбачено чинним законодавством України.

Тобто в цьому випадку розмір та підстави нарахування штрафу прямо передбачено договором, що укладений між сторонами, а його застосування, як виду цивільно-правової відповідальності, прямо передбачено нормами матеріального закону.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення із відповідача штрафних санкцій та пені у розмірі 50,00 грн.

Разом із цим, як вбачається з умов кредитного договору, ПАТ «Актабанк» надало позичальнику кошти на споживчі потреби, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються ЗУ «Про захист прав споживачів».

У справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Згідно із ч. 5 ЗУ «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Відповідно до ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

За змістом ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені постановою Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року (які діяли на момент виникнення договірних правовідносин) визначає, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

В свою чергу відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

В розумінні положень чинного законодавства України, зокрема, ст. 1056 ЦК України, послуга, яку надає банк споживачу - надання грошових коштів.

Згідно постанови Верховного суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Суд, вважає, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, проте, в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу. При цьому банк нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення комісії за кредитним договором у розмірі 700,00 грн. не підлягають задоволенню.

Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну та спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

Відповідно до частини першої статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частинами першою та другою статті 259 ЦК України визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; первісний кредитор надав відповідачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатку до договору №170537 «Графік платежів з детальним розписом сукупної вартості кредитного ліміту» від 15 березня 2013 року, у додатковій угоді до договору про відкриття та обслуговування кредитного ліміту по картковому рахунку №170537 від 12 грудня 2013 року, у додатку №1 до додаткової угоди від 12 грудня 2013 року «Графік платежів з детальним розписом сукупної вартості кредитного ліміту» від 12 грудня 2013 року, які були підписані відповідачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Отже, підписавши кредитний договір та додатки до нього, ОСОБА_1 посвідчила свою обізнаність та згоду з його умовами, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинено в формі, встановленій законом, та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, а саме отримання кредитних коштів позичальником, що і було здійснено сторонами.

Відповідач з власної ініціативи звернулася за отриманням кредиту до вільно обраної нею фінансової установи, а саме ПАТ «Актабанк», отримавши від останньої всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору.

Згідно із пунктом 5.1. кредитного договору №170537 від 15 березня 2013 року термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, штрафів, неустойки за цим договором встановлюється сторонами тривалістю 10 років.

Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору №170537 від 15 березня 2013 року договір набирає чинності з дати його укладення та діє до виконання сторонами належним чином і у повному обсязі всіх своїх зобов`язань за договором.

Таким чином, враховуючи пункт 5.1. договору №170537 від 15 березня 2013 року, суд дійшов висновку, що сторони кредитного договору досягли домовленості про збільшення позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, пені та/або штрафів, яка обмежується останніми 10 роками.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України в постанові від 06 листопада 2013 року в справі №6-116цс13, за змістом ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони прав на позов.

Враховуючи зазначене, строк позовної давності починає відраховуватися з моменту відступлення права вимоги, а саме після підписання Договору №2 відступлення прав вимоги від 23 березня 2018 року, адже тільки з цього моменту позивач довідався про порушення відповідачем кредитних зобов`язань.

Отже, загальний строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитним договором №170537 від 15 березня 2013 року має часові рамки з 23 березня 2018 року по 23 березня 2021 року, а позивачем 28 грудня 2020 року шляхом поштового направлення «Укрпошта» було направлено до суду позовну заяву про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором №170537 від 15 березня 2013 року.

Отже, за наведених вище обставин строк позовної давності позивачем не пропущено, а тому підстави для його застосування у суду відсутні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, наявні в матеріалах справи докази, а також те, що відповідачем було порушено умови кредитного договору №170537 від 15 березня 2013 року, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за основним боргом у розмірі 8 776,82 грн., заборгованості за процентами у розмірі 1 520,03 грн., штрафу та пені у розмірі 50 грн. підлягають задоволенню, а в іншій частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості за комісією у розмірі 700,00 грн. необхідно відмовити з підстав їх недоведеності.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 1968,80 грн. (10 346,85 грн. * 2 102,00 грн. / 11 046,85 грн.), що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Також матеріали справи містять копії договору про надання правової допомоги №33 від 28 червня 2022 року відповідачу ОСОБА_1 адвокатом Сергєєвою М.Ш., додаткової угоди №1 від 28 червня 2022 року до договору про надання правової допомоги №33, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Серії ДП №2834 від 21 серпня 2014 року адвоката Сергєєвої М.Ш., ордеру на надання правничої (правової) допомоги Серії АЕ №1141614 від 28 червня 2022 року рахунку на оплату №61.1 від 03 липня 2022 року, та роздруківки квитанції від 04 липня 2022 року з призначенням платежу: оплата послуги згідно договору №33 від 28 червня 2022 року на суму 1 500,00 грн. (а. с. 116-119), але жодних клопотань про стягнення з позивача витрат на правову допомогу від відповідача - ОСОБА_1 або її представника адвоката Сергєєвої М.Ш. не надходило, а тому суд не вбачає підстав для стягнення таких судових витрат.

Керуючись ст. ст. 3, 11, 15, 207, 526, 549, 551, 626, 628, 633-634, 638, 1048-1050, 1054-1055, 1056-1 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 206, 223, 247, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення борів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення борів» () заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 346,85 грн., що складається з заборгованості за основним боргом у розмірі 8 776,82 грн., заборгованості за процентами у розмірі 1 520,03 грн., штрафу та пені у розмірі 50,00 грн.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення борів» () понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 1 968,80 грн.

Рішення може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Сторони:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення борів», , місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30.

Відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя: Т.П. Терещенко