КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/6945/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/13797/20

06 жовтня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Шпильовій Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» адвоката Луньової Анни Геннадіївни на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року та на додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2022 року, ухвалені під головуванням судді Заставенко М.О., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк»(далі - АТ «Альфа-Банк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 13 травня 2019 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 була укладена угода на обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної лінії, за умовама якої АТ «Альфа-Банк» зобов?язується надати ОСОБА_1 кредит у сумі 75 000,00 грн., а позичальник у порядку та на умовах, що визначені договором, зобов?язується повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі за договором.

Зазначало, що банк свої зобов?язання за договором виконав, надавши ОСОБА_1 кредит у сумі 75 000,00 грн. У свою чергу, позичальник ОСОБА_1 , у порушення умов договору, свої зобов?язання за договором належним чином не виконувала, на вимогу про дострокове повернення кредиту не реагувала, унаслідок чого станом на 07 липня2020 року у неї утворилась заборгованість у розмірі 108 594,79 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту (поточна) - 46 663,67 грн.; заборгованість по кредиту (прострочена) - 50 143,56 грн.; заборгованість по процентах за користування кредитом - 793,50 грн.; штраф за систематичне порушення боржником своїх зобов?язань зі сплати кредиту - 10 994,06 грн.

Ураховуючи викладене, позивач АТ «Альфа-Банк» просило суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором станом на 07 липня 2020 року у розмірі 108 594,79 грн та судові витратипо сплаті судового збору у розмірі 2 102,00 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 рокуу задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2022 року стягнуто з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 7 800 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 16 листопада 2021 року та додатковим рішенням від 17 січня 2022 року, представник позивача АТ «Альфа-Банк» адвокат Луньова Анна Геннадіївна подала апеляційні скарги на вказані судові рішення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 16 листопада 2021 року зазначає, що вказане рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим, прийняте при невірному застосуванні судом першої інстанції норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, що у відповідності до вимог статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення від 16 листопада 2021 року та ухвалення нового рішення про задоволення у повному обсязі позовних вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Зазначає, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які посилався позивач в обгрунтування доводів і вимог позову, з яких вбачається, що 13 травня 2019 року відповідачка особисто підписала Оферту на укладання Угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Того ж дня представник АТ «Альфа-Банк» підписав Акцепт на укладання Угоди, якою прийнято пропозицію відповідача на умовах Оферти. Окрім того, сторонами підписаний паспорт споживчого кредиту, в якому визначено всі істотні умови кредитування. Копію паспорту отримала від банку відповідачка, про що свідчить її особистий підпис.

Надані банком докази вказують на те, що активація кредитної картки № НОМЕР_1 проведена через інтернет-сервіс «Му Alfa- Bank», коди підтвердження для здійснення всіх операцій в інтернет-сервісі «Му Alfa-Bank» були направлені на особистий номер телефону клієнта НОМЕР_2 , зареєстрований як фінансовий номер клієнта по картці та вказаний у Анкеті-заяві від 13 травня 2019 року.

Протягом декількох днів - з 15 липня 2019 року по 18 липня 2019 року відповідач на свій особистий номер телефону отримувала від банку СМС-повідомлення (всього за цей період відповідачці було направлено банком 66 СМС-повідомлень). У даних СМС-повідомленнях містилися одноразові OTP-коди (паролі) для проведення операцій по картці, які успішно щоразу вводились в інтернет-сервісі «Му Alfa- Bank» та на інших інтернет-сайтах, за допомогою яких проводились операції. Також шляхом СМС-повідомлень після кожної операції клієнтка інформувалась про їх успішне проведення.

Незважаючи на отримання від банку 66-ти СМС-повідомлень протягом чотирьох днів відповідачкою не було вжито заходів щодо негайного повідомлення банку про втрату контролю над власною сім-карткою чи телефоном. Вперше відповідач повідомила банк про нібито несанкціоновані операції по картці лише 18 липня 2019 року та банком негайно було вжито всіх необхідних заходів для блокування картки та зупинення подальшого її використання.

Таким чином, до моменту повідомлення користувачем банку про виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк - п.6 розділу VI Постанови Правління НБУ №705.

Враховуючи обставини справи, позивач вважає, що АТ «Альфа-Банк» не повинен нести відповідальність за операції по картці користувача ОСОБА_1 , а доводи відповідача про те, що вона не розголошувала паролі та не підтверджувала здійснення банківських операцій ґрунтуються лише на поясненнях останньої та належними та допустимими доказами не підтверджені, що не враховано судом першої ійнстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2022 року позивач зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що визначений відповідачем розмір компенсації витрат на правову допомогу є розумним та співмірним із заявленими вимогами.

З урахуванням критеріїв співмірності складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин справи, відсутності розрахунку витраченого часу на підготовку та надання послуг, а наявності лише переліку і вартості таких робіт, позивач вважає, що зазначені заявником витрати на правничу допомогу в розмірі 7 800, 00 грн. є завищеними та не підтвердженими належним чином.

Просив додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні клопотання представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Бабійчук О.С. про стягнення витрат на правничу допомогу.

У письмових поясненнях до Київського апеляційного суду, які підтримані під час судового розгляду справи в суді апеляційної інстанції, відповідач ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги позивача є необгрунтованими та безпідставними.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 та її представник- адвокат Радкевич Сергій Олександрович заперечували проти задоволення апеляційних скарг позивача та просили залишити без змін рішення та додаткове рішення суду першої інстанції.

Представник позивача АТ «Альфа-Банк» в судове засідання повторно не з`явився. Про день та час слухання справи судом апеляційної інстанції позивач АТ «Альфа-Банк» повідомлявся у встановленому законом порядку.

06 жовтня 2022 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшло письмове клопотання від представника АТ «Альфа-Банк» Тищенка К.О. про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Відповідності до вимог статті 128, 130, 211, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності представника позивача АТ «Альфа-Банк».

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг представника позивача АТ «Альфа-Банк», колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є клієнтом АТ «Альфа-Банк» та користується послугами банку.

13 травня 2019 року на підставі укладеної угоди TDRC000274070 банк АТ «Альфа-Банк» (Київське відділення № 45) прийняв від вкладника ОСОБА_1 кошти у розмірі 10 000,00 грн. на депозит (а.с. 96 том 1, а.с. 49 том 2).

Того ж дня, 13 травня 2019 року, ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», Оферту на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії № , паспорт споживчого кредиту, заяву акцепт № 248.631166345.111 про прийняття пропозиції укласти договір страхування (а.с. 91-95 том 1).

Згідно з Офертою на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 13 травня 2019 року (далі - Оферта) відповідач ОСОБА_1 запропонувала банку відкрити їй поточний рахунок з електронним платіжним засобом у гривні та випустити міжнародну платіжну картку MasterCard Debit World строком дії 5 років з моменту випуску з лімітом кредитної лінії у розмірі 200 000,00 грн., зі встановленням процентної ставки за користування коштами у розмірі 35,99% річних. (розділ ІІ, ІІІ Оферти).

АТ «Альфа-Банк» прийняло вищевказану пропозицію ОСОБА_1 шляхом підписання Акцепту пропозиції на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, зі встановленням кредитного ліміту в сумі 75 000,00 грн. та видачею ОСОБА_1 платіжної картки № НОМЕР_3 (рахунок № НОМЕР_4 ) для авторизації (а.с. 93 том 1).

Випискою по картковому рахунку та визнаними під час судового розгляду учасниками справи обставинами підтверджується, що у період з 15 липня 2019 року по 18 липня 2019 року без фізичного використання ОСОБА_1 платіжного засобу були здійснені транзакції по переказу коштів через систему інтернет-сервіс (а.с. 57-58 том 1).

18 липня 2019 року ОСОБА_1 зателефонувала до Контакт-Центру АТ «Альфа-Банк» та письмово звернулась до директора Київського відділення № 45 АТ «Альфа-Банк» із заявою, в якій повідомила банк, що з її карткових рахунків (пенсійного та кредитного) було несанкціоновано знято грошові кошти (а.с. 129-130 том 1).

У відповідь на звернення отримала листа від 24 липня 2019 року за підписом керівника по роботі з клієнтськими зверненнями відділу претензійної роботи АТ «Альфа-Банк», в якому її повідомлено про те, що 15 липня 2019 року була активована кредитна картка № НОМЕР_3 (рахунок № НОМЕР_4 ) через інтернет-сервіс «Му Alfa-Bank» та проведені несанкціоновані операції з використанням реквізитів платіжної картки, отриманими із застосуванням шахрайських методів і технологій соціальної інженерії (фішинг), тобто спонукання клієнта до розголошення конфіденційних даних (реквізити карти, строк дії карти, кодів авторизації тощо), а також отримання сторонніми особами безпосередньо від клієнта його персональних даних. Зазначено, що банк не може компенсувати грошові кошти, які були списані з карткових рахунків, оскільки відповідальність за операціями, які були проведені з порушенням правил безпеки використання картки, несе клієнт. Рекомендовано звернутися до органів Національної поліції (а.с. 131 -133том 1).

19 липня 2019 року ОСОБА_1 подала до ПрАТ «СК «Альфа Страхування» заяву про настання страхового випадку, з отриманням відповіді № 0502.218.19.01-007.09 від 09 вересня 2019 року, в якій страхова компанія підтвердила, що вивчені документи свідчать про настання випадку 15 липня 2019 року, а саме: незаконне зняття грошових коштів третьою особою з рахунку СПЗ, що обслуговується платіжною карткою. Однак ПрАТ «СК «Альфа Страхування» не має правових підстав для виплати страхового відшкодування, оскільки подія сталася в період, коли договір ще не розпочав свою дію. У зв?язку з тим, що страховий платіж на рахунок страховика надійшов (перераховано вигодонабувачем (банком) 15 серпня 2019 року, то договір розпочав свою дію лише з 16 серпня 2019 року (а.с. 139-140, 141, 142 том 1).

07 жовтня 2019 року, 04 грудня 2019 року ОСОБА_1 знову звернулась до ПрАТ «СК «Альфа Страхування» за роз?ясненнями (а.с. 143, 144, 145, 148, 149 том 1).

Крім того, 18 вересня 2019 року, 13 грудня 2019 року, 10 січня 2020 року, 20 січня 2020 року у АТ «Альфа-Банк» зареєстровані письмові звернення ОСОБА_1 про вчинення відносно неї працівниками банку шахрайських дій, на які їй надані відповіді № 90026-23.1-б/б від 02 жовтня 2019 року, № 120156-23.1-б/б від 19 грудня 2019 року, № 4979-23.1-б/б від 17 січня 2020 року, № 8433-23.1-б/б від 27 січня 2020 року про те, що банк не виключає застосування шахрайських методів і технологій сторонніми особами до здійснених операцій за електронним платіжним засобом користувача ОСОБА_1 , а тому рекомендовано останній для розслідування факту шрахрайства, а також для повернення грошових коштів очікувати результатів розслідування від правоохороних органів. Також повідомлено, що за результатом внутрішньобанківського розслідуванням підозри заявника щодо шахрайських дій співробітників банку не знайшли підтвердження, фактів неналежного спілкування працівників банку із відповідачем не виявлено. На даний час існує прострочена заборгованість із погашення отриманого кредиту та банком вживаються заходи з метою стягнення заборгованості з відповідача (а.с. 146 - 147, 156, 161-164, 165-167, 169-172, 173-175, 177-178, 179-182 том 1).

За заявою ОСОБА_1 Дарницьким управлінням поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001325, відкритому за частиною першою статті 190 КК України, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 липня 2019 року.

Згідно з випискою та розрахунком заборгованості АТ «Альфа-Банк» по особовому рахунку № НОМЕР_4 , відкритого на ім?я ОСОБА_1 , обліковується заборгованість у розмірі 108 594,79 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту (поточна) - 46 663,67 грн.; заборгованість по кредиту (прострочена) - 50 143,56 грн.; заборгованість по процентах за користування кредитом - 793,50 грн.; штраф за систематичне порушення боржником своїх зобов?язань зі сплати кредиту - 10 994,06 грн.(а.с. 9, 97-127 том 1).

Відмовляючи у позові АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що кредитна заборгованість виникла внаслідок списання грошових коштів з рахунку ОСОБА_1 в результаті шахрайських методів і технологій (дій) невстановлених третіх осіб. При цьому банком не доведено, що своїми діями (бездіяльністю) відповідач сприяла втраті чи незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, які дають змогу ініціювати платіжні операції і слугують підставою для відповідальності користувача за проведені операції.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального та процесуального права, з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частинами першою-другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Фактичні обставини у справі, яка переглядається, вказують на те, що 13 травня 2019 року між сторонами шляхом акцептування пропозиції була укладена угода про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. АТ «Альфа-Банк» відкрило ОСОБА_1 картковий рахунок в національній валюті України - гривні з лімітом кредитної лінії у розмірі 75 000,00 грн., з видачею платіжної картки № НОМЕР_3 (рахунок № НОМЕР_4 ) для авторизації.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 2346-III) платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону № 2346-III вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до Закону № 2346-III користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Згідно з пунктом 37.2 Закону № 2346-III на час встановлення ініціатора та правомірності переказу, але не більше ніж впродовж дев`яноста календарних днів, емітент має право не повертати на рахунок неналежного платника суму попередньо списаного неналежного переказу. У разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Пунктом 2 Розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Положення № 705), емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу.

Емітент під час видачі електронного платіжного засобу за наявності можливості змінити ПІН користувачем зобов`язаний проінформувати користувача про це право та запропонувати змінити ПІН.

Користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення № 705 банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором: повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу; забезпечити користувачу можливість інформувати банк про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем; реєструвати та протягом строку, передбаченого законодавством України для зберігання електронних документів, зберігати інформацію, що підтверджує факт інформування банком користувача та користувачем банку. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитківвід здійснення таких операцій.

Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення № 705 користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.

Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів (пункт 6 розділу VI Положення № 705).

Згідно з пунктами 7, 8 розділу VI Положення № 705 емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення № 705 користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, які беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. У разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16-ц (провадження № 61-17629 св 18), від 24 липня 2019 року у справі № 753/16954/16-ц (провадження № 61-24323 св 18), від 01 липня 2020 року у справі № 712/9107/18 (провадження № 61-9877 св 19), від 21 квітня 2021 року у справі № 751/6050/18 (провадження № 61-18544 св 19), від 07 липня 2021 року у справі № 370/476/16-ц (провадження № 61-10242 св 20), від 17 грудня 2021 року у справі № 263/3704/19 (провадження № 61-1799 св 21), від 13 червня 2022 року у справі № 587/586/21(провадження № 61-19319 св 21).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз правових норм, що регулюють спірні правовідносини, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем АТ «Альфа-Банк» належними та допустимими доказами не підтверджено, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції щодо перерахування грошових коштів з рахунку, відкритого на її ім?я, оскільки у період часу з 15 липня 2019 року по 18 липня 2019 року переказ кредитних коштів, розміщених на картковому рахунку відповідача, здійснено без використання платіжної карти.

При цьому, банком АТ «Альфа-Банк» не заперечувався факт того, що транзакції по платіжним карткам ОСОБА_1 ініційовані не відповідачем, а іншими невстановленими особами шляхом застосування шахрайських методів і технологій соціальної інженерії через інтернет-сервіс «Му Alfa-Bank», тобто, кредитні кошти списано унаслідок шахрайських дій невстановлених осіб.

Доводи апеляційної скарги позивача АТ «Альфа-Банк» про те, що відповідач ОСОБА_1 не одразу, а лише 18 липня 2019 року повідомила банк про здійснення несанкціонованого зняття коштів з її карткового рахунку, при цьому сприяла незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка давала змогу ініціювати платіжні операції, оскільки вона підтвердила, що особисто передала інформацію третім особам щодо свого мобільного пристрою, є безпідставними, спростовуються сукупністю досліджених при розгляді справи доказів, зокрема, і листуванням між сторонами, з якого вбачається, що АТ «Альфа-Банк» визнано факт переведення коштів з рахунку відповідача саме шахраями. Крім того, відповідач ОСОБА_1 виявила зникнення коштів з її пенсійного та кредитного рахунківлише 18 липня 2019 року та одразу, цього ж дня, звернулась до АТ «Альфа-Банк», зателефонувавши як до контакт-центру банку, так і письмово, з вимогою про розслідування ситуації, у тому числі, про блокування кредитної картки.

Інші доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення від 16 листопада 2021 року не впливають з тих підстав, що саме на банк, який є професійним учасником ринку надання банківських послуг, покладено обов`язок доведення того, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 89, 263-264 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача в частині визначеного розміру витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката Бабійчук О.С., яка здійснювала представництво інтересів відповідача в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За положеннями частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з положеннями частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами - частина 6 статті 137 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів апеляційного суду, в рамках даної справи інтереси відповідачки представляв адвокат Бабійчук О.С. на підставі ордеру серії АА №1080849 від 15 лютого 2021 року, виданого на підставі договору про надання адвокатських послуг № 23/1 від 13 січня 2021 року, укладеного між Адвокатським об?єднанням «Захист» та ОСОБА_1 , на представництво інтересів останньої в Дарницькому районному суді міста Києва у справі № 753/13797/20 (а.с. 80, 214-215 том 1).

На підтвердження наданих послуг з правничої допомоги відповідачем надані суду договір про надання адвокатських послуг № 23/1 від 13 січня 2021 року, акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 17 листопада 2021 року з детальним описом робіт (послуг), виконаних для надання правової допомоги, на суму 11 300, 00 грн., а також квитанції з оплати юридичних послуг (а.с. 214-215, 216, 217-226 том 1).

У запереченнях проти заявлених витрат на професійну правничу допомогу, представник позивача вказув, що позовна заява є нескладною, відзив відповідача також є нескладним, заявлені вимоги у розмірі 11 300,00 грн. є значно завищеними. Відповідачем також не надано належних доказів про реальну оплату послуг адвоката (а.с. 230-231 том 1).

Визначаючи розмір витрат, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу адвоката та розподіляючи вказані витрати між сторонами у справі, з покладенням результату оцінки доказів та висновку про розподіл судових витрат в основу додаткового судового рішення від 17 січня 2022 року, суд першої інстанції врахував заперечення представника позивача в частині певних видів витрат на професійну правничу допомогу, які не підлягають відшкодуванню, та на підставі досліджених доказів встановив, що стороною відповідача було подано заяву про залучення третьої особи, клопотання про зупинення провадження, у задоволенні яких судом було відмовлено, що вказує на те, що такі заяви з процесуальних питань були заявлені відповідачем безпідставно і судом першої інстанції обгрунтовано відмовлено у відшкодуванні витрат на оплату вказаних послуг адвоката у розмірі 2 000,00 грн.

Також судом першої інстанції встановлено, що у судовому засіданні 18 травня 2021 року брав участь представник відповідача - адвокат Радченко С.О., який діяв на підставі ордеру серії КВ №425808, виданого на підставі договору про надання правової допомоги від 18 травня 2021 року (а.с. 187, 188 том 1). Вказаний договір від 18 травня 2021 року відповідачем не надано та матеріали справи не містять.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18).

Оскільки відповідачем ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами понесення нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги адвокатом Радченко С.О., то вартість послуг, що стосувалася участі адвоката в судовому засіданні правомірно зменшена судом першої інстанції на суму 1 500,00 грн.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з урахуванням вимог статей 137, 141 ЦПК України, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, суд першої інстанції, зменшуючи розмір судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою, вірно визначив їх розмір в сумі 7 800,00 грн., а тому в цій частині доводи апеляційної скарги позивача є необґрунтованими.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи неведене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга представника позивача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» адвоката Луньової Анни Геннадіївни на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року задоволенню не підлягає, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. При ухваленні додаткового судового рішення від 17 січня 2022 року,як складової основи судового рішення, судом першої інстанції порушення норм процесуального права не допущено.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційні скарги залишено без задоволення, а судові рішення без змін, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги представника позивача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» адвоката Луньової Анни Геннадіївни залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року та додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2022 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2022року.

Головуючий: Судді: