У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2022 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Іванов А.П., розглянувши скаргу ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Ужгородського відділу державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Созанської М.Г.,

встановив:

05.08.2022 заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною скаргою, в якій просить визнати неправомірними дії державного виконавця Созанської М.Г. по винесенню постанови від 12.07.2022 про накладення штрафу в розмірі 50% від суми заборгованості по аліментам з боржника ОСОБА_1 , та скасувати таку постанову як незаконну.

Обґрунтовуючи заявлене посилається на те, що за рішенням суду з нього стягуються аліменти на утримання сина, однак з 2014 року у нього виникли труднощі зі сплатою таких, так як його дружина захворіла, потребувала дорого вартісного лікування, а в 2016 році він отримав травму, внаслідок його став особою з інвалідністю 3 групи, йому заборонено фізичну працю. Зазначає, що дійсно з 2014 і до червня 2018 року сплату аліментів не здійснював, оскільки кошти витрачав спершу на своє лікування, а згодом на лікування дружини, однак з червня 2018 року відновив сплату аліментів, й наразі здійснює погашення заборгованості. Також зазначає, що звернувся до суду із позовом про звільнення від сплати заборгованості по аліментах.

14.09.2022 головний державний виконавець Созанська М.Г. подала відзив на означену скаргу, в якій зазначила, що винесена постанова є правомірною, так як станом на 01.09.2018 борг становив суму у 83491, 50 грн., що перевищувало суму відповідних платежів за три роки.

В судове засіданні заявник та/або його представник адвокат Кудіна М.Г. не з`явилися.

В судове засідання державний виконавець не з`явилася, подала заяву про розгляд скарги без її участі, у задоволенні вимог такої просить відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши матеріали скарги, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За твердженням державного виконавця, висловленому у відзиві, 08.09.2011, керуючись ст.ст. 17,19,20,25 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-4596 від 09.07.2011, виданого Ужгородським міськрайонним судом про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 08.06.2011 до досягнення дитиною повноліття.

З розрахунку заборгованості по аліментах відносно ОСОБА_1 від 12.07.2022 №3-28600064, виданого головним державним виконавцем Ужгородського відділу державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Созанською М.Г., видно, що станом на 14.04.2012 борг у заявника відсутній, в період з квітня 2012 року до вересня 2018 року сума заборгованості становила 83491, 50 грн. При цьому з урахуванням сплати ним певної суми у 2012-2013 та 2018 роках сплата ним присуджених до стягнення аліментів у 2014-2017 роках не проводилася взагалі. Окрім цього в розрахунку зазначено, що заборгованість на 01.07.2022 становить 77560, 88 грн.

12.07.2022, на підставі ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з наявною заборгованістю зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищував суму відповідних платежів за три роки, державним виконавцем було винесено оскаржувану постанову про накладення штрафу. Станом на 01.09.2018 борг становив суму 83491,50 грн. Таким чином розмір штрафу (50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів) склав суму 41745,75 грн.

Відповідно до абзацу 3 ч. 14 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу (абзац 5).

Відповідно до розділу XVI пункту 8 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (із змінами), виконавець накладає на боржника штраф у розмірі та у випадках, визначених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи обставини та правові акти наведені вище, суд вважає що доводи скарги є неспроможними, оскільки, перш за все, заявником не оспорюється той факт, що ним тривалий час не здійснювалася сплата аліментів, а також у зв`язку з тим, що ним не надано доказів на підтвердження того, що сума заборгованості станом на 01.09.2018 була менша, аніж зазначено в розрахунку.

Суд констатує, що твердження заявника про те, що у період з лютого 2014 по червень 2018 року заборгованість становить 69745, 16 грн. є коректним, однак з розрахунку заборгованості та оскаржуваної постанови вбачається, що при визначенні «суму відповідних платежів за три роки» державним виконавцем взято до уваги період з 14 квітня 2012 року по 01 вересня 2018 року.

Згідно з даними АСДС «Д-3» в Ужгородському міськрайонному суді зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 , в якому останній просить звільнити його від сплати заборгованості по аліментам, частково, в сумі 69745, 16 грн., що утворилася за період з лютого 2014 року по червень 2018 року. В обґрунтування заявлено позову позивач посилається серед іншого на те, що означена сума заборгованості зі сплати аліментів створює для нього занадто велике фінансове навантаження.

При цьому суд зауважує, що ані предмет, ані підстави позову, який до слова пред`явлено до суду після постановлення оскаржуваної постанови, не свідчать про спірність заборгованості заявника зі сплати аліментів та не свідчать про те, що на момент постановлення оскаржуваної постанови державний виконавець діяв всупереч вимог Закону.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Отже доводи скарги про неправомірність дій державного виконавця по постановленню оскаржуваної постанови не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, є безпідставними, при цьому враховуючи, що вимога про скасування означеної постанови є похідною від первісної вимоги, тому у задоволенні скарги слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 12, 13, 80, 81, 89, 175, 260, 447-451 ЦПК України, ст.ст. 1, 4, 18, 71 Закону України «Про виконавче провадження», суд

постановив:

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Ужгородського відділу державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Созанської М.Г.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду А.П. Іванов