рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

Справа № 495/5574/22

Номер провадження 2/495/1973/2022

03 жовтня 2022 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Боярського О.О.,

за участі секретаря судових засідань Саханова О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Білгород-Дністровському цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог.

До Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно у якій позивач просить суд:

- визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а порядку спадкування за заповітом право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,1 кв.м, житловою площею 25,6 кв.м., сарай, сарай, сарай, літня кухня - саман, вбиральня, споруди.

Обґрунтовуючи позов зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла бабуся позивача, ОСОБА_2 (надалі спадкодавець), що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , видане виконкомом Випасненської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області 25.11.1998 року, актовий запис за №145.

Після смерті баби відкрилась спадщина на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належав померлій, що підтверджується відповідним записом у погосподарських книгах по селу Сухолужжя Мологівської сільської ради.

За життя ОСОБА_2 склала заповіт, відповідно до якого заповіла усе своє майно, де б воно не було та з чого б не складалося, ОСОБА_1 .

Позивачка вказує, що звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва на спадщину у зв`язку з тим, що у позивача відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно.

Таким чином позивачка є спадкоємцем майна померлої ОСОБА_2 за заповітом.

Інших спадкоємців, які б вчинили дії, що свідчать про прийняття спадщини або мають право на обов`язкову частку у спадщині, не має.

На підставі наведеного позивач просить задовольнити позов.

Процесуальні дії.

Ухвалою суду від 04 серпня 2022 року провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Витребувано від завідувача Другої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області Мельниченко М.М. копію спадкової справи до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 .

29.08.2022 року до суду надійшов лист завідувача Другої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області Мельниченко М.М., що до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 спадкова справа не заводилась.

Ухвалою суду від 26.08.2022 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду по суті.

У судове засідання 03.10.2022 року сторони не з`явились.

Позивач в судове засідання не з`явився, згідно поданої 30.08.2022 року заяви просить справу розглядати у його відсутність.

29.09.2022 року до суду надійшла заява від голови Мологівської сільської ради Німачук О.С., відповідно до якої зазначається, що відповідач Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області просить справу розглядати без участі представника відповідача.

У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню с заступних підстав.

Фактичні обставини справи встановлені судом.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , видане виконкомом Випасненської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області 25.11.1998 року, актовий запис за №145.

Виходячи з положень статті 5 ЦК України, при вирішенні даної справи суд застосовує та керується нормами Цивільного Кодексу УСРС в редакції 1963 року, оскільки спадщина на спірне майно відкрилась до 2004 року.

Після смерті баби відкрилась спадщина на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належав померлій, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Мологівської сільської ради №884 від 20.07.2022 року, згідно якої відповідно до записів погосподарських книг за 1996-2000 роки книга №36, особовий рахунок НОМЕР_3 , 2001-2005 роки книга №36, особовий рахунок НОМЕР_4 , 2006-2010 роки книга №35, особовий рахунок НОМЕР_5 , 2011-2015 роки книга №35, особовий рахунок НОМЕР_6 , НОМЕР_7 роки книга № НОМЕР_8 , особовий рахунок НОМЕР_9 , по селу Сухолужжя Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , значиться померла ОСОБА_2 .

За життя ОСОБА_2 склала заповіт, посвідчений 28.11.1989 року ОСОБА_3 , секретарем Випасненської сільської ради, за реєстровим № 224, відповідно до якого заповіла усе своє майно, де б воно не було та з чого б не складалося, ОСОБА_1 . Даний заповіт за життя спадкодавця не був змінений і не скасований.

Позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва на спадщину у зв`язку з тим, що у позивача відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно.

Згідно довідки виконавчого комітету Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області №876 від 19.07.2022 року, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , на день смерті була зареєстрована та постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

За даними погосподарської книги №36 за 1998-2000 року по селу Сухолужжя, особовий рахунок № НОМЕР_3 з ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , на день смерті були зареєстровані онука ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області №877 від 19.07.2022 року.

Таким чином позивачка прийняла спадщину за заповітом після померлої ОСОБА_4 , оскільки вступила у володіння та управління спадковим майном, так на час відкриття спадщини проживала разом зі спадкодавцем та до теперішнього часу проживає у вказаному житловому будинку.

З отриманих судом матеріалів, а саме відповідно до листа завідувача Другої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області Мельниченко М.М., до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 спадкова справа не заводилась.

Таким чином під час розгляду справи інших спадкоємців, які б вчинили дії, що свідчать про прийняття спадщини або мають право на обов`язкову частку у спадщині, під час розгляду справи судом не встановлено.

Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного Кодексу Української РСР.

Державним нотаріусом не видавалось свідоцтво про право на спадщину за заповітом, оскільки відсутні правовстановлюючі документи, що підтверджують права власності спадкодавця на вказаний будинок.

Згідно з п.4.15 Глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусам України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Відповідно до ст. 524 ЦК України в редакції закону 1963 року, що був чинний на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до ч.1 ст. 534 ЦК УРСР, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Стаття 548 ЦК УРСР: для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК України в редакції закону 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

У пункті 23 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

З наявної у матеріалах справи довідки виконавчого комітету Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області №877 від 19.07.2022 року вбачається, що згідно виписки з погосподарських книг за 1996-2000 роки книга №36, особовий рахунок НОМЕР_3 , НОМЕР_10 роки книга №36, особовий рахунок НОМЕР_4 , 2006-2010 роки книга №35, особовий рахунок НОМЕР_5 , 2011-2015 роки книга № НОМЕР_11 , особовий рахунок НОМЕР_6 , НОМЕР_7 роки книга № НОМЕР_8 , особовий рахунок НОМЕР_9 , по селу Сухолужжя Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , значиться померла ОСОБА_2 .

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду, за адресою: АДРЕСА_1 , розташований житловий будинок, загальною площею 53,1 кв.м, житловою площею 25,6 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами. Рік побудови - 1988 рік. Водночас право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами у порядку, передбаченому законодавством, чинним на день смерті ОСОБА_2 , останнім зареєстроване не було.

Згідно частин третьої та четвертої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

До набрання чинності вказаним законом, державну реєстрацію права власності на житлові будинки та споруди регулював ряд нормативних актів, зокрема такі, як «Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» від 31 січня 1966 року, що втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, «Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР», затверджена наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, «Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих», затверджена наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та інші.

За змістом пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Отже записи у погосподарських книгах, у період дії вказаних нормативно-правових актів, визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Оскільки державна реєстрація нерухомого майна в сільській місцевості в період чинності Інструкції від 31.01.1966 не проводилась, то документами, що підтверджують право спадкодавця на будинки, збудовані після видання Указу від 26.08.1948 та в період дії Інструкції від 31.01.1966, можуть бути довідки виконавчого комітету відповідної місцевої ради, виписки з погосподарської книги відповідної місцевої ради щодо належності будинку, ухвалені ОМС рішення про оформлення права власності громадян на будинки, технічні паспорти на будівлі, документи про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо, що відповідало діючому на той час законодавству. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.12.2013 у справі № 6-137цс13, постанові Верховного Суду України від 28.02.2018 у справі № 3466/996/16-ц, інформаційному листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування».

Як зазначено у п. 3.1. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року (далі - Інструкція).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна (затверджені наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127 від 24.05.2001 р.) індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 року не належать до самочинного будівництва. До часу набрання чинності Цивільним Кодексом України в ред.2003 року та Законом України від 01.07.2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникнення права власності на збудоване нерухоме майно не залежало від державної реєстрації такого права. Згідно п. 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 № 91, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 житлових будинків, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.91 р. № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Крім того, по приватних житлових будинках, що збудовані до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення в експлуатацію при оформленні права власності. Таким чином, за наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи (п. 3.2 Листа ВССУ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування").

Згідно з п. 16 Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, доданого до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (далі - Інструкція), до правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, відносять свідоцтва про право власності на будинки (домоволодіння), які видані виконкомами місцевих Рад депутатів трудящих або органами комунального господарства на підставі рішень виконкомів.

Крім того, вказана Інструкція передбачала реєстрацію будинків і домоволодінь на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції).

Записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Суд встановив, що спірний будинок збудований в 1988 році, що доводиться технічним паспортом, та такий не містить відмітки про самочинне будівництво.

Також суд встановив, що право власності на такий житловий будинок не зареєстровано у встановленому законом порядку в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Проте, як зазначено у п. 3.3. згаданого вище Листа ВССУ, перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку.

28 травня 2020 року Верховний Суд України в своїй постанові по справі № 910/7164/19 виклав наступну правову позицію з приводу захисту цивільних прав.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що за життя спадкодавець ОСОБА_5 володіла квартирою під номером АДРЕСА_2 , що в цілому складається з: 1-1 коридор, 1-2 житлова, 1-3 шафа, 1-4 кухня, 1-5 санвузол, житловою площею 19,4 кв.м., загальною площею - 33,8 кв.м.

Відтак, суд дійшов до висновку, що позивачка, як єдиний спадкоємець за заповітом майна померлої ОСОБА_2 обґрунтовано просить суд визнати за нею право власності на спадкове майно.

Інших спадкоємців, які б вчинили дії, що свідчать про прийняття спадщини або мають право на обов`язкову частку у спадщині, не має.

За таких обставин справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що спрямовані на реальний захист прав та інтересів спадкоємця при оформленні своїх спадкових прав, так як інший правовий механізм оформлення таких прав у неї відсутній.

При цьому, сам факт відсутності правовстановлюючого документу на ім`я спадкодавця не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог про оформлення права власності, за умов доведення таких обставин як належність спадкодавцю цього майна. А тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

Мологівська сільська рада, на території якої розташований житловий будинок, який не зареєстрований, позов визнала та не заперечує проти визнання права власності на вказаний будинок за позивачем. Визнання позову не суперечить закону, не порушує права та свободи інших осіб.

Відсутність державної реєстрації на будинок не є порушенням законодавства, а належність житлового будинку спадкодавцю ОСОБА_4 підтверджується відповідною довідкою з по господарської книги. Отже, судом достеменно встановлений факт належності спірного будинку спадкодавцю ОСОБА_2 , яка за життя заповіла його своїй онуці ОСОБА_1 .

Відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право) (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06.06.2018 по справі №597/1070/15-ц).

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності отримується в порядку, визначеному законом.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії», було зазначено що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Висновки за результатами розгляду справи

Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, та приходить до висновку, що позов про права на власності на житловий будинок з погосподарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що позивачка є спадкоємцем за заповітом до померлої ОСОБА_2 , спадщину прийняла, до складу спадщини увійшов житловий будинок щодо якого нотаріусом відмовлено в оформленні спадщини.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 19, 49, 200, 206, 247, 258, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов позовом ОСОБА_1 до Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а порядку спадкування за заповітом право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,1 кв.м, житловою площею 25,6 кв.м., сарай, сарай, сарай, літня кухня - саман, вбиральня, споруди.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.О. Боярський