Справа № 344/2399/21
Провадження № 2/344/421/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Шамотайла О.В.

секретаря Устинської Н.С.,

з участю представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника відповідачів ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про припинення права власності на частку у спільному майні,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про припинення права власності позивача на 1/3 частки земельної ділянки площею 0,0497га та 2/3 частки садового будинку АДРЕСА_1 , визнавши одноосібне право власності на дане майно за ОСОБА_5 ; зобов`язати ОСОБА_5 виплатити вартість 1/3 частки земельної ділянки та 2/3 частки садового будинку у відповідному розмірі на користь позивача; припинити право власності відповідачів на частки кожного відповідно та двокімнатну квартиру по АДРЕСА_2 , визнавши одноосібне право власності на дане майно за ОСОБА_4 ; зобов`язати ОСОБА_4 виплатити на користь відповідачів вартість часток кожного у відповідному розмірі.

В обгрунтування позовних вимог позивачем заявлено, що згідно до свідоцтва про право на спадщину за законом позивач та відповідачі є співваласниками спадковго майна, що складається з садового будинку, земельної ділянки для ведення садівництва та квартири по АДРЕСА_2 . При цьому, позивачкою було завлено, що фактично вона та відповідачі не перебувають у родинних відносинах, та між ними склались неприязні стосунки, що унеможливлює спільне користування майном. На переконання позивача, частки власності сторін є незначними та не можуть бути виділени в натурі і єдиним способом поділу між співвласниками є її виділ в натурі одному із співвласників із виплатою грошової компенсації іншому (іншим) співвласникам частки у майні кожного. Крім того, позивач вказала на вжиття з її сторони заходів досудового врегулювання спору.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 19.02.2021 відкрито провадження в даній справі за правилами загального позовного провадження. Судом встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву п`ятнадцять днів з дня вручення такої ухвали.

До канцелярії суду 28.07.2021 відповідачем ОСОБА_5 подано заяву, в якій він просив перенести судове засідання по рогляду справи на інший день. Разом з тим, ОСОБА_5 у даній заяві вказано, що відзив по суті позову та зустрічний позов буде подано після ознайомлення з матеріалами справи.

Представником відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_3 до канцелярії суду 03.09.2021 подано заяву про ознайомлення з матеріалами цивільної справи (а.с.194 т.1).

В заяві представника відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_3 від 20.09.2021 (а.с. 197 т.1) зазначено про непогодження відповідача, якого представляє, з поданою позивачем оцінкою землі та дачного будинку, які є спадковим майном, у зв`язку з чим просив перенести судове засідання на інший день.

Представником відповідача ОСОБА_3 подано до канцелярії суду 08.11.2021 заяву від 05.11.2021, в якій йдеться про непогодження відповідача з наявною оцінкою землі та дачного будинку, оскілька така значно завищена. У зв`язку із замовленням незалежної оцінки просив суд перенести на інший день судове засідання по розгляду даної справи.(а.с.200т.)

До суду 06.12.2021 представник ОСОБА_3 подав заяву відповідача ОСОБА_5 про перенесення судового засідання на інший день. Зі змісту заяви вбачається, що відповідач за результатами заявленої ним незалежної оцінки садового будинку та земельної ділянки вбачає умови для укладання мирової угоди з позивачем. Письмова пропозиція направлена позивачу поштою. Враховуючи, що для укладання такої угоди необхідна його особиста участь, а на момент звернення до суду він перебував на роботі за кордоном, то вказав про можливість особистої зустрічі з позивачем 25.12.2021.

В той же час вжиті сторонами заходи позасудового врегулювання спору на жаль не дали змоги їм досягнути компромісного рішення або дійти спільної згоди та одностайності по спірних питаннях.

Відтак суд, заслухавши пояснення сторони позивача, пояснення представника відповідачів, дослідивши позовну заяву, заяви та клопотання сторін, матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши норми матеріального права, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.1ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 2статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

В той час, згідно із положенням ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.11.2017 спадкоємцями майна ОСОБА_5 , 1937 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме 1/2 частки садового будинку АДРЕСА_1 є його дружина ОСОБА_4 до 1/3 частки, його внук ОСОБА_5 , батько якого ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 до 2/3 часток, у тому числі з урахуванням 1/3 частки від якої відмовився син спадкодавця ОСОБА_9 .

Свідоцтво про право власності на спадщину на 2/3 частки спадкового майна видано ОСОБА_5 09.11.2017

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.11.2017 спадкоємцями майна ОСОБА_5 , 1937 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме земельної ділянки, площею 0,0497га, що розташована на території садівничого товариства «Пролісок», в с.Павлівка, Тисменицького району, Івано-Франківської області є його дружина ОСОБА_4 до 1/3 частки, його внук ОСОБА_5 , батько якого ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 до 2/3 часток, у тому числі з урахуванням 1/3 частки від якої відмовився син спадкодавця ОСОБА_9 .

Згідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.11.2017 спадкоємцями 2/3 часток квартири АДРЕСА_3 є його дружина ОСОБА_4 до 1/3 частки та його внук ОСОБА_5 , батько якого ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 до 2/3 часток, у тому числі з урахуванням 1/3 частки від якої відмовився син спадкодавця ОСОБА_9 .

Судом встановлено, що сторона відповідачів у лютому 2018 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні спадковим майном, а саме квартири АДРЕСА_3 відповідачам ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та вселення ОСОБА_5 у дану квартиру.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 30.03.2021 у справі №344/1917/18 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_4 та відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про усунення перешкод в користуванні спадковим майном та вселення в квартиру АДРЕСА_3 .

При цьому, у вказаному рішенні, яке набрало законної сили та не скасоване судом встановлено, що розмір частки, яка належить всім позивачам становить 7/9 спірної квартири, з яких загальна частка ОСОБА_5 становить 5/9 частки квартири, 1/9 частки ОСОБА_8 та 1/9 частки ОСОБА_7 ОСОБА_4 належить на праві власності 2/9 частки спадкового майна. Згідно до копії технічного парспорта квартира АДРЕСА_3 має малу площу, з двома прохідними кімнатами. Судом вказано, що ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 не є родичем ОСОБА_4 .

Крім того, суд апеляційної інстанції по розгляду справи №344/1917/18 прийшов до висновку, що за наявності у національному праві відповідної норми частини третьої ст. 358 ЦК України, вселення за судовим рішенням учасника спільної власності до іншого, який використовує приміщення для постійного проживання, за відсутності можливості надання учаснику спільної власності, який звернувся з такими вимогами, у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності порушує як право на недоторканість житла, гарантоване Конституцією України, так і право на повагу до свого житла, передбачене ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Такий спосіб захисту, за рішенням суду від 30.03.2021 не є належним, а єдиним можливим і допустимим в такому випадку способом захису є право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно із ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України учасники спільної часткової власності здійснюють свої права за їх згодою та можуть домовитись про порядок користування і володіння майном, яке перебуває у їх спільній власності. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Позивач звернулась до суду із вимогами про позбавлення її права на частку у спільному майні, зокрема права на садовий будинок АДРЕСА_1 на користь відповідачів, при цьому бажаючи залишатись одноосібним власником квартири АДРЕСА_3 . Разом з тим, позивачем заявлено про взаємовиплату кожному із співвласників грошової компенсації частини його частки у майні.

Приписами ч.1 ст.365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

В постанові від 23.11.2016 по цивільній справі №6-1943цс16 Верховний Суд дійшов наступного правового висновку: аналіз положень статті 365ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 у справі №908/1754/17 зроблено висновок, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в ст.365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої ст.365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першоїстатті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Вказані судові рішення свідчать про єдність практики застосування положень ст.365 ЦК України. Виходячи із встановлених у справі обставин, з урахуванням при вирішенні спору інтересів всіх співвласників, суд вирішує питання щодо наявності підстав вважати, що припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.

Згідно з вимогами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Стороною позивача до суду подано висновок про вартість майна- двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 . Даний висновок виготовлений на замовлення позивача ТОВ «ЕКА-Захід» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №928/19 від 29.11.2019) 10.02.2021 з визначенням терміну дії звіту- 6місяців з дати оцінки (09.02.2021). Відповідно до даного висновку про вартість ринкова вартість двокімнатної квартири АДРЕСА_4 становить (без урахування ПДВ) 276 400грн.

Згідно до розрахунків, на підставі даних оцінки вартості квартири АДРЕСА_3 позивачем заявлено наступне: 2/9 належної позивачу частки у квартирі становить 61 442,22грн.; 5/9 частки квартири ОСОБА_5 становить 153 555,56грн., 1/9 частки ОСОБА_8 становить 30 711,11грн., 1/9 частки ОСОБА_7 становить 30 711,11грн., які як зазначила позивач вона має внести на депозитний рахунок суду.

Даний висновок щодо вартості майна відповідачем не заперечений та не спростований.

При цьому відповідачем ОСОБА_5 до суду подана заява від 28.07.2021, якою він інформував суд про договір дарування від 27.07.2021, згідно до якого частка ОСОБА_5 становить 7/9 частки у спільному майні. Про намір скористатись правом заперечення позовних вимог відповідач повідомив суд, при цьому вказавши, що відзив та зустрічний позов буде подано після ознайомлення з матеріалами справи.

В матеріалах судової справи знаходиться копія договору дарування часток квартири від 27.07.2021, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Чичила А.І. Судом встановлено, що згідно до положень даного договору ОСОБА_7 та ОСОБА_8 безоплатно передали у власність ОСОБА_5 на праві приватної спільної часткової власності дві частки по 1/9 частці квартири АДРЕСА_3 (а.с.188 т.1). Відповідно до п.4 даного договору сторони оцінили відповідний дарунок 2х1/9 часток в сумі 270 000,00грн.

Позивач 13.01.2022 звернулась до суду із клопотанням про виключення зі складу відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_7 . Відповідне клопотання обумовлене фактом укладення між відповідачами договору дарування від 27.07.2021 часток, які належали ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у власність ОСОБА_5 . В судовому засіданні, під час розгляду справи, заслухавши обґрунтування цього клопотання стороною позивача та відсутність заперечень щодо нього з боку представника відповідачів судом було постановлено виключити зі складу відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Відповідно достатті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу статті 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Сторона відповідача заперечує проти припинення його права у спільній частковій власності на квартиру АДРЕСА_3 , оскільки його частка складає 7/9, внесена на депозит позивачем сума не відповідає її дійсній вартості, на переконання ж суду частку відповідача у праві спільної власності на вищезазначене нерухоме майно не можна вважати незначною, а таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам співвласника і таке втручання у право власності відповідача на майно за встановлених судом обставин не є виправданим (необхідним) відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та порушить принцип рівності прав співвласників, який забороняє обмеження прав одних співвласників за рахунок інших, що свідчить про відсутність обставини, передбачених п.4 ч.1 ст.365 ЦК України, для припинення права відповідача в справі спільної власності.

Отож суд вважає, що відсутні достатні правові підстави для задоволення позову в цій частині.

Відповідно до ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пунктах 13 ч. 1 ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивачка у цій справі просить також припинити не лише право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а і своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються ст.364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Виходячи з положень ч.2 ст.364 ЦК України, право на отримання від інших співвласників, яким є відповідач та отримання грошової або іншої компенсації вартості цієї частки може бути реалізоване в тому числі за умови неможливості виділення в натурі частки в майні.

З врахуванням закріплених в п.6 ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

При цьому позивачем не наведено суду доказів про неможливість такого виділення часток, які належать на праві часткової сумісної власності позивачу щодо садового будинку АДРЕСА_1 у розмірі 2/3 та земельної ділянки-1/3. При цьому, позивач в обгрунтування неможливості виділу часток в натурі вказала на необхідності проведення додаткового експертного дослідження та додаткових грошових коштів. Отож вимоги в цій частині позову не підлягають до завдоволення.

Так, позивачем подано до суду висновки від 06.04.2021 про вартість об`єкта оцінки- садовий будинок в садівничому товаристві «Пролісок», с.Павлівка, Тисменицький район, а також земельної ділянки площею 0,0497га для ведення садівництва від 16.04.2021.

Згідно до висновку про вартість садового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 28,2 кв.м в садівничому товаристві «Пролісок» ринкова вартість такого визначена в розмірі 85 050,00грн.

Експертна грошова оцінка земельної ділянки, яка визначена відповідно до висновку ТзОВ «ЕКА-Захід» станом на 16.04.2021 встановлена у розмірі 112 280,00грн.

У свою чергу відповідач 06.12.2021 подав до суду заяву, відповідно до змісту якої вбачається, що він не погоджується із поданою позивачем оцінкою землі та дачного будинку. До суду подав звіт №21/11/04 про незалежну оцінку садового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,0497га. Згідно поданого відповідачем звіту суб`єктом оціночної діяльності СПД ОСОБА_10 (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності, виданий Фондом державного майна України №200/20 від 18.03.2020) зроблений висновок, що ринкова вартість садового будинку №101, площею 28,2м кв. станом на 21.11.2021 із заокругленням становить 64 196,00грн., а ринкова вартість земельної ділянки 48 810,00грн.

Відповідно до ч.2 ст.365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура відшкодування вартості частини майна, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні.

Позивачем 17.06.2021 внесено на депозитний рахунок суду 60 000,00грн. на підтвердження чого подано до суду квитанцію №51 від 17.06.2021, що не відповідає вартості часток сторони відповідача (а.с. 181 т.1). При цьому, вимога одного з власників про стягнення з іншого співвласника грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст.16 ЦК України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 2 ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19).

Підсумовуючи все наведене в своїй сукупності суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог позову в повному обсязі.

Суд вважає, що оскільки розгляд справи відбувався в період складної епідеміологічної обстановки в Україні, що була зумовлена карантином, у зв`язку з поширенням коронавірусу COVID-19 (частого визначення Івано-Франківської області червоною епідеміологічною зоною), а надалі, у зв`язку з повномасштабним вторгненням на територію України окупаційних військ росії починаючи 24.02.2022, що супроводжувалося в тому числі і ракетними повітряними ударами по всій території країни, а також намагання сторін дійти згоди у вирішенні питання в позасудовому порядку, то вина сторін і суду у розгляді справи в строк більше одного року відсутня.

На підставі наведеного вище та керуючись ст.ст. 3.12,13, 259, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову відмов ити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлено 10 жовтня 2022 року.

Суддя Шамотайло О.В.