ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5534/22 Справа № 206/2832/21 Категорія 59 Суддя у 1-й інстанції - Кудрявцева Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 31 грудня 2021 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Самарського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 19 березня 2021 року з метою відновлення свого порушеного права він звернувся до Самарського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з проханням зняти арешти з майна.

12 квітня 2021 року у відповідь на його заяву Самарським відділом державної виконавчої служби міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повідомлено, що виконавчі провадження, за якими він є боржником, та по яким винесено постанову про звернення стягнення на майно (реєстраційні номери обтяження 7485684, 7485793) відсутні, оскільки згідно Правил ведення діловодства та архіву в органах виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 07 червня 2017 року №1829/5 строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби становить три роки, а за постановами про накладення адміністративного стягнення такий строк становить один рік. Отже, у разі закінчення відповідного строку зберігання ці виконавчі провадження підлягають знищенню, що унеможливлює винести постанову про скасування постанови про арешт.

У зв`язку із вищенаведеним, вважає, що він позбавлений можливості у позасудовому порядку відновити свої права на розпорядження всім своїм майном та зняти арешт в органах ДВС.

На підставі зазначеного вище, просить зняти з усього майна ОСОБА_1 , у тому числі нерухомого майна, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , а саме арешт зазначений у реєстрі обтяжень за №7485684, вжитий на підставі постанови серії АА №942948 від 20 червня 2008 року державного виконавця Самарського відділу державної виконавчої служби міського управління юстиції м. Дніпропетровська, постанови №379 від 12 березня 2008 року, та решт зазначений у реєстрі обтяжень за № 7485793, вжитий на підставі постанови серії АА №942948 від 20 червня 2008 року державного виконавця Самарського Самарського відділу державної виконавчої служби міського управління юстиції м. Дніпропетровська, постанови №379 від 12 березня 2008 року.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 31 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову, оскільки позивач обрав неналежний спосіб захисту.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що положення частини 2 ст.19 ЦПК України якраз і надають суду можливість розглянути спір у позовному провадженні, оскільки питання порушене у позові, як раз і стосується інших реєстраційних дій, які є похідними від спору щодо майна.

Зазначає, що він позбавлений змоги звернутися до суду в порядку положень ст.447 ЦПК України, оскільки на відміну від застосованого судом першої інстанції редакції процесуального кодексу від 1976 року, положеннями якої визначено, що право звернутися до суду з відповідною скаргою мають сторони виконавчого провадження, тоді як ні суд ні виконавець не змогли визначити його статус як боржника.

Крім того, дана скарга розглядається виключно за умови належного повідомлення стягувача у виконавчому провадженні, оскільки стягував невідомий у виконавчих провадженнях, отже ніякої можливості оскаржити дії виконавця у порядку передбаченому VII ЦПК України, він не має.

Вважає, що заявлений спір підлягає розгляду у позовному провадженні, як такий, що не має іншої процедури розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта з датою та часом формування 12 березня 2021 року, вбачається, що 01 липня 2008 року Восьмою дніпровською державною нотаріальною конторою накладено арешт на все невизначене нерухоме майно, власником якого зазначений ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , за реєстраційним номером обтяження 7485684. Підставою стала постанова державного виконавця Самарського відділу державної виконавчої служби Лісового О.О. серії АА №942948 від 20 червня 2008 року з виконання постанови №379 від 12 березня 2008 року.

Того ж дня та часу тією ж нотаріальною конторою внесено запис під реєстраційним номером обтяження 7485684 про зміну типу обтяження, де зазначено про вилучення обтяження на підставі помилки реєстратора Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори.

Також за реєстраційним номером обтяження 7485793 зареєстрований 01 липня 2008 року Восьмою дніпровською державною нотаріальною конторою арешт на все невизначене нерухоме майно, власником якого зазначений ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , де підставою стала постанова державного виконавця Самарського відділу державної виконавчої служби Лісового О.О. серії АА №942948 від 20 червня 2008 року з виконання постанови №379 від 12 березня 2008 року.

У відповідь на заяву позивача від 12 квітня 2021 року за №12267 Самарським відділом державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) зазначено, що згідно моніторингу даних Автоматизованої системи виконавчого провадження виконавчі провадження, за якими ОСОБА_1 є боржником, та по яким винесено постанову про звернення стягнення на майно (реєстраційні номери обтяження 7485684, 7485793) відсутні, оскільки згідно Правил ведення діловодства та архіву в органах виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 07 червня 2017 року №1829/5 строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби становить три роки, а за постановами про накладення адміністративного стягнення такий строк становить один рік.

Отже, оскільки у разі закінчення відповідного строку зберігання ці виконавчі провадження підлягають знищенню.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із тих підстав, що між сторонами немає спору про право власності (користування) майном, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, відкритих виконавчих проваджень на даний час існує, тому заява ОСОБА_1 повинна розглядатись, в порядку передбаченому VII ЦПК України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах,у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

В порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Суд першої інстанції не врахував того, що ця особа не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд повинен закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Отже, суд першої інстанції помилково розглянув справу по суті та не врахував того, що арешт накладено на майно ОСОБА_1 , який є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Схожі правові висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19), у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19), у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 червня 2021 року у справі № 127/11276/20 (провадження № 61-882св21), від 08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20 (провадження № 61-3588св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 201/6486/20 (провадження № 61-19066св20), від 19 січня 2022 року у справі № 577/4541/20 (провадження № 61-8240св21), підстав відступити від зазначених висновків суд не встановив.

Аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 про незаконність рішення суду першої інстанції з підстав приведених в апеляційній скарзі, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки суд першої інстанції повинен був відмовити у відкритті провадження у справі з наведених вище правових підстав, а не розглядати спір по суті.

Колегія суддів зауважує, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він мав закрити провадження у справі з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився із характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення суду підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 255, 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 31 грудня 2021 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Самарського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна - закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова