Справа № 761/9063/21
Провадження № 2/761/4152/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Яницькій О.Л.

за участі:

представника позивача: Коцюби К.М.,

відповідача 1: ОСОБА_1 ,

представника відповідачів 1-3: ОСОБА_4,

представника третьої особи: Лисенка М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

В березні 2021р позивач Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-10 т.1) до відповідачів ОСОБА_1 (далі по тексту - відповідач 1), ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач 2), яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач 3), в якому просив суд:

- визнати відповідачів 1-3 такими, що втратили право користування ліжко-місцями у кімнаті житлового приміщення НОМЕР_1 гуртожитку сімейного типу при 6-ДПРЧ Шевченківського районного управління ГУ ДСНС України у м. Києві, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 6-ДПРЧ Шевченківського районного управління ГУ ДСНСУ у м. Києві є структурним підрозділом позивача і знаходиться в підпорядкуванні позивача без статусу юридичної особи. Так, житлове приміщення НОМЕР_1 гуртожитку сімейного типу при 6-ДПРЧ Шевченківського РУ ГУ ДСНС України у м. Києві, є у державній власності та знаходиться на балансі позивача. Відповідачу 1, який проходив службу на посаді начальника караулу 6-ДПРЧ ГУ ДСНС України у м. Києві, на підставі протоколу № 5 засідання комісії з житлово-побутової роботи від 14 травня 2014р. було надано для проживання два ліжко-місця у кімнаті житлового приміщення НОМЕР_1 гуртожитку. Позивачем неодноразово здійснювалися перевірки цільового використання житлових приміщеннях гуртожитках, які перебувають на балансі Головного управління, в тому числі і гуртожитку сімейного типу при 6-ДПРЧ, однак жодного разу відповідачі 1, 2 двері в квартиру не відчиняли. Крім того, відповідач 1 на сьогоднішній день не є працівником позивача та здійснив поліпшення своїх житлових умов, придбавши у власність квартиру. Відповідач 2, в облікових даних позивача не значиться, при цьому шлюб між відповідачами 1, 2 було розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2017р. у справі № 761/24698/17, а рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2017р. у справі № 761/24684/17 з відповідача 1 на користь відповідача 2 стягнуто аліменти на утримання відповідача 3, з огляду на що відповідачами 2, 3 втрачено навіть похідне право на проживання з моменту розірвання шлюбу з відповідачем 1, відповідачі 2, 3 більше шести місяців також не проживають в кімнаті.

Таким чином, відповідачі 1-3 створюють позивачу перешкоди щодо використання спірного житлового приміщення гуртожитку при 6-ДПРЧ, а тому позивач вважає, що вони втратили право користування цим приміщенням.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2021р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, і призначено справу в підготовче засідання.

22 червня 2021р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 1-21 т.2), в якому відповідач 1 проти позову заперечив, зазначивши, що заявлені вимоги є безпідставними та необґрунтованими, стороною позивача не надано до суду, на думку сторони, належні і допустимі докази.

06 липня 2021р. на адресу суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача 1 (а.с. 83-89 т. 2), в якій позивач виклав свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем 1 у відзиві заперечень, просив суд позов задовольнити.

30 вересня2021р. на адресу суду від відповідача 1 надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач 1 навів заперечення на викладене позивачем у відповіді.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 травня 2022р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові, просила суд позов задовольнити.

Відповідач 1 та представник відповідачів 1-3 у судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог, з підстав наведених у відзиві на позов, та просили суд відмовити у їх задоволенні.

Представник третьої особи у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні, врахувати інтереси малолітньої дитини, яка немає іншого місця проживання.

Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 09 жовтня 2007р. № 1459 «Про затвердження Реєстру житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Шевченківському районі м. Києва» та розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 09 грудня 2014р. № 640 «Про затвердження Реєстру житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Шевченківському районі м. Києва», будівля АДРЕСА_1 внесена до Реєстру житлових будинків, які використовуються під гуртожитки сімейного типу при 6-ДПРЧГУ ДСНС України у м. Києві.

Таким чином, на балансі позивача перебуває гуртожиток сімейного типу, який знаходиться в будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до протоколу № 5 спільного рішення керівництва та комісії з житлово-побутової роботи позивача від 14 травня 2014р. було ухвалено рішення про надання відповідачам 1, 2 два ліжко-місця у житловому приміщення НОМЕР_1 гуртожитку при 6-ДПРЧ в будинку АДРЕСА_1 (ордер на жилу площу в гуртожитку №23/14 від 15 травня 2014р.).

Судом встановлено, і не заперечувалось сторонами, що відповідач 1, проходив службу в підрозділах цивільного захисту ДСНС України з 16 серпня 2007р. по 25 вересня 2017р., що становить більше 10 календарних років.

Відповідно до наказу (по особовому складу) від 25 вересня 2017р. за №700, з урахуванням довідки Центральної лікарсько-експертної комісії від 23 серпня 2017р. за №1247, відповідача 1, 25 вересня 2017р. звільнено зі служби та виключено з кадрів ДСНС України у запас за станом здоров`я.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, відповідачі 1-3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона зазначала, що у період часу з 02 вересня 2020р. по 28 лютого 2021р. включно, було проведено комісійну перевірку (щоденно) раціонального використання житлових приміщень у службовому гуртожитку 6-ДПРЧ, та складено відповідні акти, якими встановлено, що в житловому приміщенні НОМЕР_1 відповідач 2 та відповідач 3 відсутні та не проживають (а.с. 44-220«в» т.1).

За приписом ст. 127 ЖК України, гуртожитки призначені для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання.

Правомірність вселення відповідачів 1-3, у спірне приміщення не оспорюється сторонами, а тому суд виходить з того, що відповідачі 1-3 на достатній правовій підставі займають приміщення НОМЕР_1 в зазначеному гуртожитку сімейного типу.

Згідно положення ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Частина 2 вказаної норми передбачає, що якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 72 цього Кодексу, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Статтею 128 ЖК України передбачено, що порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Відповідно до ст. 132 ЖК України, сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Надаване громадянам у зв`язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу.

Осіб, які проживають у гуртожитках, виселяються також у разі знесення будинку або переобладнання будинку (жилого приміщення) в нежилий, а також якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом. При цьому виселюваним надається інша жила площа в гуртожитку або інше жиле приміщення.

Відповідно до п. 2) ч. 1 ст. 125 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, особи які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

З відомостей трудової книжки відповідача 1 вбачається, що він проходив службу в органах і підрозділах МНС, ДСНС України, і його сумарний трудовий стаж на службі становить понад 10 років.

Судом критично оцінюються, надані стороною позивача, в якості письмових доказів акти (а.с. 44-220«в» т.1), оскільки в судовому засіданні представник позивача не могла пояснити, обставини створення відповідної комісії, яка складала ці акти, строк її дії (роботи) та повноваження, враховуючи, що такі акти складались щоденно, не дивлячись на наявність святкових та вихідних днів, при цьому ці акти не зареєстровані в установленому порядку у позивача, зміст таких актів є тотожним, та вони не містять відомостей про обставини перевірки, період проведення перевірок та причини відсутності відповідачів 2, 3. Крім того, зі змісту цих актів вбачається, що члени комісії не здійснювали перевірки, а лише їх затверджували. вищевказані акти.

Суд враховує, що на спростування доводів позивача про нібито не проживання відповідачів 1-3, в гуртожитку сімейного типу при 6-ДПРЧ, відповідач 1 надав до суду: колективне звернення від мешканців гуртожитку 6-ДПРЧ ГУ ДСНС України у м. Києві, копії квитанцій про сплату комунальних послуг (за електроенергію, послуги за централізоване опалення, оплата послуг Інтернету та телебачення, за централізоване постачання холодної води та водовідведення, оплату послуг за утримання будинків та прибудинкової території у період з 2017-2021 рр.), лист Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації №40-1498 від 16 червня 2021р., які суд вважає належними і допустимими доказами.

Крім того, аргументуючи власну правову позицію відповідачем 1, щодо проживання сторони відповідачів у спірному приміщенні, відповідачем 1 було надано до суд належні і допустимі докази щодо проведення поточних ремонтних робіт у кімнаті НОМЕР_1 та місць загального користування.

Відповідач 1 зазначив, що житлове приміщення НОМЕР_1, в гуртожитку використовується ним та відповідачами 2, 3 виключно для проживання оскільки є єдиним житлом.

В обгрунтування доводів позивача, відповідачем 1 вказано, що дійсно, між ним та відповідачем 2 було розірвано шлюб, з відповідача 1 стягнуто аліменти на утримання спільної дитини у судовому порядку. Водночас, у судовому засіданні відповідач 1 пояснив, що станом до моменту введення воєнного стану на території України, незважаючи на розірвання шлюбу, відповідачі 1 і 2, фактично проживали разом у спірному приміщенні та вели спільний побут.

Крім того, суд враховує, що станом на день подання позовної заяви, між відповідачем 1 і відповідачем 2 відсутні будь-які спори щодо визначення місця проживання або реєстрації малолітньої дитини (відповідача 3), що підтверджується матеріалами справи. Суд також зауважує, що посилання позивача на обставини, встановлені судом за результатами розгляду справ №761/24698/17 та № 761/24684/17 не можуть слугувати належними доказами по даній справі, адже такі обставини встановлені судом виключно станом на момент винесення відповідних рішень.

При цьому, представником позивача доказів протилежного суду надано не було.

Суд враховує і ту обставину, що не можуть свідчити про не проживання рапорти, долучені до позовної заяви, оскільки не містять даних щодо обставин перевірок і конкретний період здійснення таких перевірок проживання у спірному приміщенні відповідача 1.

Таким чином, позивач не довів належними та достовірними доказами факт відсутності відповідачів 1-3, понад встановлені ст. 71 ЖК України строки у спірному жилому приміщенні.

Відповідно до ст. 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

За змістом рішень ЄСПЛ тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Враховуючи те, що відповідачі 1-3, вселилися в кімнату в гуртожитку на достатній правовій підставі, проявляють інтерес до спірного жилого приміщення, зареєстровані за його адресою, не мають іншого житла, тому наявні підстави вважати, що відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, зазначена кімната у гуртожитку є їх єдиним «житлом» у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Наведене узгоджується із висновками Верховного Суду у подібних правовідносинах, зробленими у постановах від 23 березня 2020р. у справі № 676/5666/16-ц (провадження № 61-40860св19), від 09 березня 2021р. у справі № 753/598/17 (провадження № 61-21220св19), від 22 вересня 2021р. у справі № 759/14973/17 (провадження № 61-16549св20).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Крім того, суд враховує, що жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (ст. 16 Конвенції про права дитини).

Доводи позивача про те, що на момент розгляду справи у суді, відповідач 1 не є працівником позивача, не є достатньою підставою для припинення права на користування ним та членами його сім`ї гуртожитком.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд переконаний, що відсутні підстави вважати, що права позивача є порушеними.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги роз`яснення наведені в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 2 від 12 квітня 1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», а також враховуючи те, що відповідач 1 перебував на службі в органах МНС, ДСНС України понад 10 років, а також зважаючи, що приміщення № НОМЕР_1 , розташована у гуртожитку по АДРЕСА_1 , є єдиним житлом відповідачів 1-3, суд приходить до висновку, що в силу вищевказаних обстави вони не можуть бути позбавлені права користування житловим приміщенням, а тому заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. Доводи сторони позивача, що позивач має у власності інше майно, а тому він немає право користуватися спірним приміщенням судом оцінюються, критично, оскільки в судовому засіданні сторона позивача пояснила, що на час ухвалення рішення по справі немає у власності це майно, яке було придбано за особисті кошти його сестри і повернуто їй, у зв`язку з тим, що за своїм матеріальним становищем відповідач 1 не спроможний був його придбати.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 17-19, 76-82, 89, 137, 141, 223, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. 41 Конституції України; ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; ст. 10 Загальної декларації прав людини; ст. ст. 71, 72, 109 ЖК України; Постановою Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 2 від 12 квітня 1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», суд, -

в и р і ш и в :

Позов Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Володимирська, буд. 13) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ), яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ), третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (місцезнаходження: м. Київ, бульв. Т. Шевченка, буд. 26/4) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 24 жовтня 2022р.

Суддя: