Справа № 199/665/22
РІШЕННЯ

Іменем України

17.10.2022 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді - Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання - Хамула А.С.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

01 лютого 2022 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що йому на праві власності належить домоволодіння АДРЕСА_1 , за адресою якого з листопада 2020 року зареєстровано місце проживання відповідача, який наразі є колишнім зятем позивача та колишнім чоловіком дочки позивача, а з 25 травня 2021 року не проживає у вказаному домоволодінні, своїх речей там не має, участі в обслуговуванні та утримуванні будинку, сплаті комунальних послуг не приймає, мешкаючи за іншою адресою. За таких обставин, вказуючи на неможливість вирішення спору в позасудовому порядку, позивач просив суд усунути йому перешкоди у користуванні будинком шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним житлом.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2022 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків його позову.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2022 року у зв`язку із повним та своєчасним усунення позивачем недоліків його позову позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримала, наполягала на задоволенні позову в повному обсязі з викладених у ньому підстав.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, надіслав до суду відзив, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову. Відзив мотивовано тим, що позивачем не обґрунтовано і не доведено, яким чим реєстрація місця проживання відповідача у домоволодінні позивача створює останньому перешкоди у користуванні таким домоволодінням. Також відповідач послався на встановлену на час дії воєнного стану заборону або обмеження на вибір місця перебування чи місця проживання осіб.

В свою чергу, стороною позивача до суду було надіслано відповідь на відзив, в якому представник позивача просила суд відхилити викладені у відзиві аргументи, мотивуючи свою правову позицію тим, що предметом спору за позовом є усунення перешкоду у користуванні нерухомим майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, а не заборона декларування, зняття з реєстрації місця проживання відповідача на території, на якій діє воєнний стан. Відтак, посилання відповідача на відповідне законодавство не має значення для розгляду цієї справи. Послалась представник позивача і на те, що відповідач більше не є членом сім`ї позивача, добровільно залишив своє місце реєстрації у домоволодінні позивача, за адресою якого з 25 травня 2021 року більше не проживає, своїх речей не має. Вказала представник позивача також на те, що задоволення позову жодним чином не порушуватиме будь-яких прав відповідача, зокрема житлових, оскільки останній має інше місце проживання за адресою АДРЕСА_1 , де фактично наразі і мешкає.

За таких обставин суд, керуючись положеннями ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, вважає за можливе провести судове засідання за неведеної явки учасників справи та здійснити розгляд даної цивільної справи по суті за відсутності відповідача.

Вислухавши представника позивача, допитавши свідка та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини сторін.

В судовому засіданні встановлено, що позивач на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 30 листопада 1989 року є власником домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується копією означеного свідоцтва, а також копією листа КП «ДМБТІ» ДМР від 09 березня 2022 року.

Також судом встановлено, що за адресою вищевказаного домоволодіння окрім позивача, його дружини, дочки та онука з 10 листопада 2020 року зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача, що підтверджується копією акту про проживання, копіями паспортів сторін, копією відповіді на запит суду, а також поясненнями свідка ОСОБА_4 .

При цьому судом також встановлено, що відповідач є колишнім зятем позивача та колишнім чоловіком дочки позивача - ОСОБА_4 . Шлюб між дочкою позивача та відповідачем був укладений 10 жовтня 2014 року, а розірваний рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2021 року, яке набрало законної сили 13 грудня 2021 року. Викладене підтверджується копією відповідного рішення суду, копією акту про проживання та поясненнями свідка ОСОБА_4 .

Разом з тим, згідно пояснень свідка ОСОБА_4 та копії акту про проживання від 11 січня 2022 року, а також не заперечувалось відповідачем в його відзиві, останній з 25 травня 2021 року дійсно не мешкає за адресою своєї реєстрації в будинку АДРЕСА_1 , своїх речей у будинку не зберігає, виїхав із вказаного будинку добровільно, перешкод у користуванні будинком позивачем відповідачу не створювалось. Теперішнім фактичним місцем проживання відповідача є кв. АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності матері відповідача. У власності останньої також перебуває Ѕ частина кватири АДРЕСА_3 . Наведені обставини також підтверджуються інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, СК України, ЖК УРСР, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

За змістом ст.ст.355, 356, 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Нормою ст.9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Аналогічні положення містить ст.383 ЦК України.

За змістом ст.ст.391, 401, 402 ЦК України різновидом речового права на чуже майно є право користування (сервітут). Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене і щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Нормою ст.156 ЖК УРСР визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.64 ЖК УРСР передбачено до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Статтею 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

За змістом ст.ст.104, 105, 110, 114 СК України шлюб припиняється в тому числі внаслідок його розірвання на підставі рішення суду. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Положеннями ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Нормою ст.406 ЦК України передбачено, що сервітут припиняється в тому числі у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених вище норм законодавства, суд приходить до висновку, що в ході розгляду справи підтверджено належність позивачу на праві власності домоволодіння АДРЕСА_1 , за адресою якого з 10 листопада 2020 року зареєстроване місце проживання відповідача. При цьому, на момент такої реєстрації відповідач внаслідок реєстрації шлюбу з дочкою позивача ОСОБА_4 набув статусу члена сім`ї позивача, а відтак згідно закону набув і право користування житловим приміщенням зазначеного домоволодіння позивача для власного проживання, тобто набув речове право на чуже майно - право користування (житловий сервітут). Разом з тим, 13 грудня 2021 року набрало законної сили рішення суду, яким розірвано шлюб між дочкою позивача ОСОБА_4 та відповідачем, що вказує на втрату із вказаної дати відповідачем статусу члена сім`ї позивача, а відтак і на припинення підстави для встановлення згаданого житлового сервітуту. Останнє свідчить про обґрунтованість і доведеність заявлених позовних вимог, а отже і можливість їх задоволення.

Крім того, судом встановлено, що відповідач з 25 травня 2021 року - ще до розірвання шлюбу з дочкою позивача ОСОБА_4 , тобто більше року підряд фактично не проживає за адресою своєї реєстрації у вказаному домоволодінні позивача, що також є самостійною та достатньою підставою для задоволення позовних вимог згідно ст.ст.405, 406 ЦК України. При цьому задоволення позовних вимог, з огляду на фактичне невикористання відповідачем протягом такого тривалого часу належного позивачу домоволодіння для власного проживання та відсутності доказів створення позивачем перешкод відповідачу у користування цим житлом, а також з огляду на наявність у відповідача наразі іншого фактичного місця проживання (квартири, яка належить його матері), не зумовить порушення прав відповідача на житло, гарантоване ст.47 Конституції України, п.1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Наведені вище правові висновки суду узгоджуються із правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року по справі №447/455/17.

При цьому суд критично оцінює та не приймає до уваги заперечення відповідача проти задоволення позову, оскільки такі заперечення спростовані в ході розгляду справи встановленим судом фактичним обставинами та правовими висновками, а також зводяться не в останню чергу до заперечень проти можливості зняття відповідача з реєстрації місця проживання в умовах воєнного стану, що не є предметом спору у даній цивільній справі, а також не є підставою для відмови у задоволенні позову відповідно до змісту норм законодавства, наведених вище судом.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 992,4 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41, 47, 124 Конституції України, ст.ст.11, 15, 16, 179, 181, 316, 317, 319, 321, 355, 356, 358, 383, 391, 392, 401, 402, 405, 406 ЦК України, ст.ст.104, 105, 110, 114 СК України, ст.ст.9, 64, 150, 156 ЖК УРСР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355, Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщенням - задовольнити.

Усунути ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 ) перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

У порядку розподілу судових витрат стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 ) судовий збір в розмірі 992,4 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 18 жовтня 2022 року.

Суддя А.М. Авраменко