П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2022 року м. Київ

Справа № 757/46674/20-ц

Провадження: № 22-ц/824/10402/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Вербової І.М., Нежури В.А.,

секретар Івасенко І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 серпня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Бусик О.Л.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції, ОСОБА_2 про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтувавши його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 на офіційному сайті НАЗК було розміщено повідомлення голови НАЗК ОСОБА_2. (за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 під назвою «ДБР намагається тиснути на НАЗК через законні дії для усунення конфлікту інтересів у керівників Бюро ОСОБА_1 та ОСОБА_7 ОСОБА_2 », в якій була викладена наступна інформація: «заступник Директора ОСОБА_1 працює в умовах потенційного конфлікту інтересів, здійснюючи керівництво ДБР, яке займається розслідуванням справ Майдану», «Конфлікт інтересів у заступника Директора ДБР ОСОБА_1 буде постійним. Єдиним заходом [для повного вирішення конфлікту інтересів] у цьому випадку може бути лише його звільнення з посади». Вказана інформація, окрім офіційного сайту НАЗК, була також поширена у листі голові Комітету Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності. Вказана оспорювана інформація базується лише на тих обставинах, що він, ОСОБА_1 , здійснював захист підозрюваного у кримінальному провадженні, досудове розслідування у якому наразі здійснюють слідчі центрального апарату ДБР, однак, на момент вступу на державну службу до ДБР ним, позивачем, була зупинена адвокатська діяльність. Зауважив, що раніше управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку з масовими протестами 2013-2014 років, підпорядковувалося голові ДБР, а із серпня 2020 року - заступнику директора ДБР ОСОБА_9., отже, він ніяким чином не міг здійснювати та на цей час не здійснює будь-якої комунікації зі слідчими згаданого управління. Для надання роз`яснень щодо конфлікту інтересів він, ОСОБА_1 , неодноразово звертався до НАЗК, однак у відповідях не було констатовано жодного такого факту та відповідних приписів йому видано не було. Вважав, що розповсюджена головою НАЗК ОСОБА_2 , як представником державного органу, вищевикладена інформація нічим не підтверджена та не відповідає дійсності, а її поширення ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію як заступника директора Державного бюро розслідувань. Окрім того, поширення зазначеної інформації дискредитує його ділову репутацію, підриває соціальну оцінку в очах оточуючих, створює хибне уявлення про його ділові, професійні та моральні якості, має негативний вплив на його професійну діяльність, кар`єрне зростання, та в цілому на довіру суспільства до правоохоронних органів. За викладених обставин, просив суд визнати такою, що не відповідає дійсності інформацію, оголошену головою НАЗК ОСОБА_2 на брифінгу ІНФОРМАЦІЯ_2 та поширену на офіційному сайті НАЗК під назвою «ДБР намагається тиснути на НАЗК через законні дії для усунення конфлікту інтересів у керівників Бюро ОСОБА_1 та ОСОБА_7 ОСОБА_2 », а також, що міститься в листі голови НАЗК ОСОБА_2. від 14 вересня 2020 року № 33-02/48647/20 голові Комітету Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності ОСОБА_4 ; зобов`язати НАЗК видалити із офіційного веб-порталу НАЗК поширену недостовірну інформацію; зобов`язати НАЗК спростувати розповсюджену недостовірну та негативну інформацію про ОСОБА_1 у спосіб найбільш близький до її поширення шляхом розміщення публікації на сайті НАЗК та направлення листа голові Комітету Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності ОСОБА_4 із зазначенням інформації про те, що поширена головою НАЗК інформація є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, порушує права, свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію першого заступника ДБР ОСОБА_1.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 серпня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що в оскаржуваному судовому рішенні не надано оцінку додатковим письмовим доказам, а саме запиту на отримання публічної інформації від 16.10.2020 року, листу НАЗК № 33-02/58762/20 від 04.11.2020 року, роздруківці електронної форми Указу Президента України №41/2020 Про затвердження організаційної структури ДБР», листуванню з Офісом Генпрокурора у кримінальному провадженні №10090і/10-16-06-790/20 від 04.11.2020 року, роздруківці з офіційного сайту НАЗК з роз`ясненням порядку врегулювання конфлікту інтересів. Невірним вважав і твердження суду щодо встановлення факту наявності у нього, позивача, конфлікту інтересів під час розгляду адміністративного провадження у справі про його звільнення з посади першого заступника директора ДБР. Відмітив, що такий висновок суперечить змісту постанови Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №640/28727/20. Звернув увагу, що а ні адміністративними судами, а ні Печерським районним судом міста Києва під час розгляду вказаної справи не надано оцінку факту наявності у нього, ОСОБА_1 , конфлікту інтересів.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просив її задовольнити.

ОСОБА_5 в інтересах НАЗК заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, наказом директора ДБР від 16 січня 2020 року ОСОБА_1 призначено на посаду першого заступника директора ДБР.

До призначення на вказану вище посаду, ОСОБА_1 працював адвокатом в АО «Авер Лєкс» (28 грудня 2019 року право на зайняття адвокатською діяльністю зупинено), де він приймав участь у судових засіданнях та складав процесуальні документи під час надання правової допомоги клієнтам, щодо яких кримінальні провадження розслідуються слідчими ДБР.

В якості адвоката ОСОБА_1. під час досудового розгляду приймав участь в кримінальних провадженнях № № 0003538 та 0002014, які розслідуються слідчими ДБР (відділ розслідування злочинів, вчинених у зв`язку з масовими протестами у 2013-2104 роках).

ОСОБА_1 неодноразово звертався до НАЗК із листами-проханнями про надання роз`яснень щодо наявності у нього потенційного/реального конфлікту інтересів у зв`язку із адвокатською діяльністю в АО «Авер Лєкс» (а.с. 28-46).

У відповіді НАЗК № 31-07/3476/20 від 03 лютого 2020 року на звернення ОСОБА_1 від 20.01.2020 року № 10-2/1190-20 про надання роз`яснень щодо наявності/відсутності конфлікту зазначено, що факт зайняття в минулому адвокатською діяльністю в АО «АверЛєкс» не може безумовно свідчити про наявність у нього, ОСОБА_1 , приватного інтересу під час реалізації службових/представницьких повноважень у ситуації, пов`язаній із професійною діяльністю інших адвокатів цього об`єднання щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнтам у справах, що належать до компетенції ДБР. Будь-яких інших фактичних даних, які свідчать, у чому полягає його, ОСОБА_1 , приватний інтерес в описаній ситуації, так само, як і опису конкретної ситуації (дій), стосовно якої (яких) існують сумніви щодо наявності конфлікту інтересів (реалізація конкретних службових/представницьких повноважень), у зверненні не наведено. Таким чином, наданої інформації недостатньо для визначення приватного інтересу та відповідно наявності/відсутності конфлікту інтересу у ОСОБА_1 у описаній у зверненні ситуації, у зв`язку з чим НАЗК позбавлене можливості надати підтвердження про відсутність у ОСОБА_1 конфлікту інтересів (а.с. 47-48).

Листом № 31-07/10632/20 від 20 березня 2020 року НАЗК повідомило ОСОБА_1 про те, що НАЗК досліджено питання щодо виконання актів законодавства з питань запобігання та врегулювання конфлікту інтересів у його діяльності як першого заступника директора ДБР, у тому числі з урахуванням питань, порушених у його, ОСОБА_1 зверненні від 11.02.2020 року № 10-01-3011. Обставинами, які викликали сумнів щодо наявності у нього конфлікту інтересі є зайняття у минулому адвокатською діяльністю у складі АО «АверЛєкс», адвокати якого наразі здійснюють захист, представництво та надають інші види правової допомоги клієнтам у справах та кримінальних провадженнях, що належать до компетенції ДБР. Факт зайняття ОСОБА_1 в минулому адвокатською діяльністю у складі АО «АверЛєкс» не може безумовно свідчити про наявність у нього приватного інтересу під час реалізації службових/представницьких повноважень у ситуації, пов`язаній із професійною діяльністю інших адвокатів цього об`єднання щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнтам у справах та кримінальних провадженнях, що належать до компетенції ДБР. У випадку існування між ним, ОСОБА_1 , та адвокатами АО «АверЛєкс», які здійснюють захист, представництво та надають інші види правової допомоги клієнтам у справах та кримінальних провадженнях, що належать до компетенції ДБР, відносин, які згідно ст. 1 ЗУ «Про запобігання корупції», зумовлюють виникнення приватного інтересу, та наявності у ОСОБА_1 , службових повноважень у таких справах і кримінальних провадженнях, зазначене утворить потенційний конфлікт інтересів, що потребуватиме врегулювання. Також, встановлено, що ОСОБА_1 до призначення на зазначену посаду, діючи як адвокат, здійснював захист колишнього Президента України ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, досудове розслідування якого забезпечувалось слідчими Третього слідчого відділу (відділ розслідування злочинів, вчинених у зв`язку з масовими протестами у 2013-2104 роках) Третього управління організації досудових розслідувань ДБР. Цей факт зумовлює існування у ОСОБА_1 приватного інтересу у ході та результатах досудового розслідування такого провадження (а.с. 49-50).

Листом № 32-03/18466/20 від 18 травня 2020 року НАЗК повідомило ОСОБА_1 про те, що в ході проведення відповідного моніторингу НАЗК встановило наявність у нього, ОСОБА_1 , потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер, у зв`язку із здійсненням ним в минулому захисту підозрюваного у кримінальному провадженні №0003538, що перебуває у провадженні слідчих ДБР (а.с. 76-79).

Аналогічна інформація міститься й у листі НАЗК № 33-02/20862/20 від 27 травня 2020 року, за змістом якого, участь у минулому в кримінальних провадженнях, що перебувають у провадженні слідчих ДБР, які підпорядковані ОСОБА_1 , є обставиною, що свідчитиме про потенційний конфлікт інтересів (а.с. 51-52).

ІНФОРМАЦІЯ_2 відбувся брифінг Голови НАЗК ОСОБА_2 , на якому він повідомив наступне: «...Керівництво Державного бюро розслідувань намагається тиснути на Національне агентство через законні дії для усунення конфлікту інтересів у керівників Бюро - ОСОБА_1 та ОСОБА_7.

Заступник Директора ОСОБА_1 працює в умовах потенційного конфлікту інтересів, здійснюючи керівництво Державного Бюро розслідувань, яке займається розслідуванням справ.

Конфлікт інтересів у заступника Директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_1 буде постійним. Єдиним заходом (для повного вирішення конфлікту інтересів) у цьому випадку може бути лише звільнення з посади...».

ІНФОРМАЦІЯ_2 на офіційному сайті НАЗК (https://nazk.gov.ua/) розміщено повідомлення голови НАЗК ОСОБА_2 (за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 під назвою «ДБР намагається тиснути на НАЗК через законні дії для усунення конфлікту інтересів у керівників Бюро ОСОБА_1 та ОСОБА_7 ОСОБА_2 », в якій була викладена наступна інформація: «заступник Директора ОСОБА_1 працює в умовах потенційного конфлікту інтересів, здійснюючи керівництво ДБР, яке займається розслідуванням справ Майдану», «Конфлікт інтересів у заступника Директора ДБР ОСОБА_1 буде постійним. Єдиним заходом [для повного вирішення конфлікту інтересів] у цьому випадку може бути лише його звільнення з посади».

Також судом першої інстанції встановлено, що 25 вересня 2020 року Комітет Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності листом повідомив ДБР про необхідність вжиття заходів щодо усунення порушень Закону України «Про запобігання корупції», запобігання вчиненню правопорушень, пов`язаних з корупцією та врегулювання конфлікту інтересів у діяльності першого заступника директора ДБР ОСОБА_1 (а.с. 80).

Наказом ДБР від 30 жовтня 2020 року № 658-ос, відповідно до п. п. 2, 8 ч. 1 ст. 12, ч. 2 ст. 15 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», ч.2 ст. 34 Закону України «Про запобігання корупції», пп. 13 п. 107 та п. 112 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 № 743 полковника ДБР ОСОБА_1 звільнено зі служби в запас з посади першого заступника директора ДБР 02 листопада 2020 року з достроковим розірванням контракту про проходження служби у ДБР від 01 вересня 2020 № 202 (а.с. 82).

02 листопада 2020 року та 06 листопада 2020 року ДБР повідомило НАЗК та Комітет Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності, відповідно, про вжиті ДБР заходи щодо врегулювання конфлікту інтересів шляхом звільнення в запас полковника ДБР ОСОБА_1 з посади першого заступника директора ДБР (а.с. 83-84).

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 липня 2021 року у справі № 640/28727/20 ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до ДБР про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, зокрема, визнання протиправним та скасування наказу ДБР від 30 жовтня 2020 року № 658-ос про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника директора ДБР та поновлення його на посаді першого заступника директора ДБР.

Вказане судове рішення залишено без змін, із зміною мотивувальної частини, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2021 року, якою встановлено, зокрема те, щозвільнення позивача на підставі положень ч. 2 ст. 34 Закону України «Про запобігання корупції» (у зв`язку з наявністю конфлікту інтересів) здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства.

При розгляді вказаної справи, судом встановлено, що конфлікт інтересів у діяльності першого заступника директора ДБР ОСОБА_1 є постійним. Ефективним способом врегулювання цього конфлікту є переведення ОСОБА_1 на іншу посаду або звільнення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що оспорювана позивачем інформація є фактичним твердженням, а не оціночним судженням. Достовірність вказаної інформації та факт існування у позивача конфлікту інтересів повністю підтверджується матеріалами справи, а також встановлено судовими рішеннями у справі № 640/28727/20.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів ураховує наступне.

Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

За змістом статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням; встановити факт поширення недостовірної інформації та, що поширена інформація стосується саме особи позивача й порушує його особисті немайнові права або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі 904/4494/18 зазначено про те, що не можна визнати інформацію такою, що має характер оціночних суджень, якщо ця інформація стосується конкретних подій, конкретної особи (позивача) та подається як установлений факт, тобто…повідомляється чітко, точно та є констатацією факту.

Подібних за змістом правових висновків, Верховний Суд дійшов у постановах від 11 грудня 2019 року у справі № 757/46387/15-ц, від 06 березня 2019 року у справі № 760/2753/17-ц, від 07 листопада 2019 року у справі № 344/3331/16-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 483/1556/16-ц.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Статтею 10 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Як зазначено у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46, 08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте, навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності).

За змістом ч. 1 ст. 11 Закону України «Про запобігання корупції» до повноважень НАЗК належать, в тому числі, здійснення моніторингу та контролю за виконанням актів законодавства з питань етичної поведінки, запобігання та врегулювання конфлікту інтересів у діяльності осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та прирівняних до них осіб;надання роз`яснень, методичної та консультаційної допомоги з питань застосування актів законодавства з питань запобігання та врегулювання конфлікту інтересів у діяльності осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та прирівняних до них осіб, застосування інших положень цього Закону та прийнятих на його виконання нормативно-правових актів.

Пунктами 6 та 15 частини 1 статті 11 Закону України «Про запобігання корупції» закріплено, що до повноважень НАЗК, серед іншого, належить здійснення моніторингу та контролю за виконанням актів законодавства з питань етичної поведінки, запобігання та врегулювання конфлікту інтересів у діяльності осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та прирівняних до них осіб; надання роз`яснень, методичної та консультаційної допомоги з питань застосування актів законодавства з питань запобігання та врегулювання конфлікту інтересів у діяльності осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та прирівняних до них осіб, застосування інших положень цього Закону та прийнятих на його виконання нормативно-правових актів.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`активному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ураховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що поширена НАЗК інформація може бути перевірена на предмет її відповідності, дійсності, а тому є твердженням про факт, а саме щодо існування конфлікту інтересів у діяльності ОСОБА_1 на посаді першого заступника директора ДБР.

Належним чином дослідивши наявні у справі докази, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що оспорювана позивачем інформація не є недостовірною. В матеріалах справи достатньо доказів на підтвердження того, що така інформація відповідає дійсності та мала достатнє фактичне підґрунтя.

Оскаржуючи рішення суду, ОСОБА_1 посилався на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки поданим 18.05.2021 року та повторно 19.07.2021 року доказам, а саме, копії запиту на отримання публічної інформації від 16.10.2020 року та листу НАЗК № 33-02/58762/20 від 04.11.2020 року, роздруківці електронної форми Указу Президента України №41/2020 «Про затвердження організаційної структури ДБР», листуванню з Офісом Генпрокурора у кримінальному провадженні №10090і/10-16-06-790/20 від 04.11.2020 року, роздруківці з офіційного сайту НАЗК щодо роз`ясненням порядку врегулювання конфлікту інтересів, які, на його думку, підтверджують відсутність у нього службових повноважень по відношенню до кримінального провадження, в якому НАЗК вбачало конфлікт інтересів, та спростовує існування інших кримінальних проваджень, в яких може бути наявний конфлікт інтересів.

Вказані доводи апеляційної скарги відхиляються колегією суддів з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Матеріали справи свідчать, що вказані докази подані до суду першої інстанції з порушенням строку, встановленого ст. 83 ЦПК України, при цьому, клопотання про поновлення строку на подання доказів позивачем не заявлено. Будь-якого обґрунтування неможливості подання позивачем вказаних доказів у встановлений строк з причин, що не залежали від нього, клопотання про долучення доказів від 19.07.2021 року не містить. Доказів подання такого клопотання раніше, а саме 18.05.2021 року матеріали справи не містять.

Подаючи свої докази, сторони реалізують своє право на доказування і одночасно виконують обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд, безпосередньо, не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Отже, вказані докази не були прийняті судом першої інстанції та, відповідно, дослідженню не підлягали.

Будь-яких клопотань про долучення наведених вище доказів в якості нових на стадії апеляційного перегляду справи апеляційна скарга не містить. Такого клопотання не було заявлено скаржником і в судовому засіданні.

Але, в будь-якому випадку, дані документи жодним чином не спростовують висновки НАЗК щодо наявності у позивача потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер, а також не вказують на недостовірність відомостей, повідомлених Головою Національного агентства на брифінгу, що відбувся 21.09.2020, та у листі від 14.09.2020, який направлений Національним агентством Голові Комітету Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності.

Не приймаються колегією суддів і доводи апеляційної скарги про відсутність у справі № 640/28727/20 преюдиційних фактів щодо наявності у ОСОБА_1 конфлікту інтересів, оскільки вказані доводи спростовуються змістом постанови Шостого адміністративного суду.

Переглядаючи рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.07.2021 року, Шостий апеляційний адміністративний суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо наявності у ОСОБА_1 конфлікту інтересів та безпідставності доводів останнього про зворотне, про що зазначив у своєму рішенні.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто, піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Отже, вказаний факт (наявність потенційного конфлікту інтересів) єпреюдиційним і доказування не потребує.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що факт наявності чи відсутності конфлікту інтересів підлягає і може бути встановлений судом, тоді як застосування законодавства з питання запобігання корупції та врегулювання конфлікту інтересів належить до виключної компетенції НАЗК та не може бути оцінене судом.

Не приймаються до уваги колегії суддів і доводи скаржника про невірне тлумачення судом першої інстанції листа НАЗК від 18.05.2020 року, оскільки суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Висновки суду першої інстанції щодо достовірності оспорюваної інформації та існування у позивачаконфлікту інтересів ґрунтуються на дослідженні судом наявних в матеріалах справи доказів як кожного окремо, так і у їх сукупності.

Доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують, а зводяться лише до власного тлумачення таких висновків та незгоди з рішенням суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано повну відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 серпня 2022 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 12 жовтня 2022 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді І.М. Вербова

В.А. Нежура