Постанова

Іменем України

07 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 242/2539/16-ц

провадження № 61-7921св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Південкомбанк», товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Спільні інвестиційні проекти», товариство з обмеженою відповідальністю «Трансмет-Трейд»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 22 лютого 2017 року в складі судді Пирогова Л. В. та постанову Донецького апеляційного суду від 19 лютого 2020 року в складі колегії суддів: Биліни Т. І., Баркова В. М., Принцевської В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Південкомбанк» (далі - ПАТ КБ «Південкомбанк»), товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Спільні інвестиційні проекти» (далі - ТОВ «Компанія з управління активами «Спільні інвестиційні проекти»), товариства з обмеженою відповідальністю «Трансмет-Трейд» (далі - ТОВ «Трансмет-трейд») про визнання недійсним договору поруки.

Позовна заява мотивована тим, що при ознайомленні із заявою ТОВ «Трансмет-Трейд», ТОВ «Компанія з управління активами «Спільні інвестиційні проекти» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Третейського суду від 02 квітня 2014 року у справі № 8/161 за позовом ТОВ «Трансмет-Трейд» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрометпостач» (далі - ТОВ «Дніпрометпостач»), ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 185/4285/15-ц), йому стало відомо, що 14 березня 2011 року між ним та ПАТ КБ «Південкомбанк» укладений договір поруки № П120П-13Ю/1 на забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Дніпрометпостач» за договором про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії від 14 березня 2011 року № 120К-13Ю (далі - кредитний договір), укладеним між позичальником та ПАТ КБ «Південкомбанк».

У пункті 5.7. договору поруки міститься третейське застереження, відповідно до якого усі спори та суперечки, які виникають із правовідносин, встановлених цим договором, у тому числі щодо його недійсності, укладення, виконання, зміни та припинення, тлумачення його умов, стягнення заборгованості, а також збитків сторін, спричинених невиконанням чи неналежним виконанням договору тощо, підлягають розгляду постійно діючим третейським судом при Асоціації «Юристи Донбасу».

Посилаючись на те, що договір поруки від 14 березня 2011 року № П120П-13Ю/1 він не підписував та, що зазначена справа не була підвідомча третейському суду відповідно до Закону України «Про третейські суди» станом на дату укладення кредитного договору та договору поруки, позивач просив: визнати недійсним договір поруки від 14 березня 2011 року № П120П-13Ю/1, укладений між ОСОБА_1 , ТОВ «Дніпрометпостач» та ПАТ КБ «Південкомбанк»; визнати недійсним пункт 5.7. договору поруки від 14 березня 2011 року № П120П-13Ю/1, укладений між ОСОБА_1 , ТОВ «Дніпрометпостач» та ПАТ КБ «Південкомбанк».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 22 лютого 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не скористався правом на призначення судової почеркознавчої експертизи у справі, не надав інших належних та допустимих доказів на підтвердження того, що підпис у договорі поруки виконаний не ним, а тому відсутні підстави для визнання недійсним договору поруки від 14 березня 2011 року № П120П-13Ю/1. Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», споживачем є лише фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, тоді як договір поруки укладається не для споживання продукції, виконання робіт чи послуг, а тому ОСОБА_1 , як поручитель, не є споживачем у розумінні пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», а отже відсутні правові підстави для визнання недійсним пункту 5.7 договору поруки щодо третейського застереження.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 28 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Селидівського міського суду Донецької області від 22 лютого 2017 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір поруки від 14 березня 2011 року № П120П-13Ю/1, укладений між ОСОБА_1 , ТОВ «Дніпрометпостач» та ПАТ КБ «Південкомбанк» на забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 14 березня 2011 року № 120К-13Ю, укладеного між ТОВ «Дніпрометпостач» та ПАТ КБ «Південкомбанк».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив з того, що ухилення ТОВ «Трансмет-Трейд» від надання суду оригіналу договору поруки від 14 березня 2011 року, в сукупності з іншими доказами, які підтверджують, перебування ОСОБА_1 на лікуванні у санаторії міста Саки, Автономна Республіка Крим, у період з 11 березня по 22 березня 2011 року, дають обґрунтовані підстави вважати, що позивач у передбаченій законом формі не висловлював свого волевиявлення на укладення договору поруки, а тому зазначений правочин укладено з порушенням статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним. З огляду на те, що ОСОБА_1 не підписував оспорюваний договір поруки, викладене у ньому третейське застереження, є нікчемним.

Оскільки про існування оспорюваного договору поруки та його зміст, позивачу стало відомо під час ознайомлення із заявою ТОВ «Трансмет-Трейд», ТОВ «Компанія з управління активами «Спільні інвестиційні проекти» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Третейського суду від 02 квітня 2014 року у справі № 8/161 за позовом ТОВ «Трансмет-Трейд» до ТОВ «Дніпрометпостач», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (цивільна справа № 185/4285/15-ц), що надійшла у провадження Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області 15 квітня 2015 року, позовна давність, про застосування, якої просили відповідачі ТОВ «Трансмет-Трейд» та ТОВ «Компанія з управління активами «Спільні інвестиційні проекти», не є пропущеною. Саме по собі оскарження позивачем у березні 2014 року до Апеляційного суду Дніпропетровської області ухвали Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2014 року про залишення без розгляду позову ТОВ «Трансмет-Трейд» у зазначеній справі, не свідчить про пропуск ним строку звернення до суду.

Постановою Верховного Суду від 06 листопада 2019 року касаційну скаргу ТОВ «Трансмет-трейд» задоволено частково. Рішення апеляційного суду Донецької області від 28 вересня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Донецького апеляційного суду від 19 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 22 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом установлено, що спірний правочин не був підписаний позивачем як поручителем, що може бути підставою для визнання його недійсним. Однак, позивачем пропущено позовну давність, про наслідки спливу якої заявлено стороною відповідача. Тому саме з цих підстав позовні вимоги ОСОБА_1 не можуть бути задоволені.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 . Подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 22 лютого 2017 року та постанову Донецького апеляційного суду від 19 лютого 2020 року.

Заявник просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 28 липня 2020 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 22 лютого 2017 року та постанову Донецького апеляційного суду від 19 лютого 2020 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставами касаційного оскарження рішення Селидівського міського суду Донецької області від 22 лютого 2017 року та постанови Донецького апеляційного суду від 19 лютого 2020 року заявник вказує застосування в оскаржуваних рішеннях норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду: від 25 березня 2020 року в справі № 2607/12058/12. Підставою касаційного оскарження зазначено пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Позиції інших учасників

У серпні 2020 року представник ТОВ «Компанія з управління активами «Спільні інвестиційні проекти» - Стрижова О. Р. надіслала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, вказуючи на законність та обґрунтованість постанови апеляційного суду. У зв`язку із цим просила суд касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Фактичні обставини, встановлені судами

14 березня 2011 року між ПАТ КБ «Південкомбанк» та ТОВ «Дніпрометпостач» укладений договір про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії № 120К-13Ю, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 8 000 000,00 грн, зі сплатою за користування кредитними коштами 23,5 процентів річних, щомісячної комісії за управління кредитною лінією у розмірі 0,01 процентів річних, щоденної комісії за невибраний ліміт кредитування у розмірі 0,01 процентів річних від невибраного ліміту кредитної лінії, одноразової комісії у розмірі 0,5 процента від ліміту кредитування, одноразової комісії за підготовку та оформлення договору у розмірі 360,00 грн, у тому числі ПДВ 60,00 грн, з кінцевим терміном повернення кредиту до 12 березня 2012 року.

З наданої суду копії договору поруки від 14 березня 2011 року № П120П-13Ю/1, суди встановили, що зазначений правочин був укладений між ПАТ КБ «Південкомбанк», ТОВ «Дніпрометпостач» та ОСОБА_1 на забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Дніпрометпостач» за договором про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії від 14 березня 2011 року № 120К-13Ю, укладеним між позичальником та ПАТ КБ «Південкомбанк».

Пункт 5.7. договору містить третейське застереження про те, що усі спори та суперечки, які виникають з правовідносин, встановлених даним договором, у тому числі щодо його дійсності, укладення, виконання, зміни та припинення договору, тлумачення його умов, стягнення заборгованості, а також збитків сторін спричинених невиконанням чи неналежним виконанням договору тощо, підлягають розгляду постійно діючим третейським судом при Асоціації «Юристи Донбасу». Сторони ознайомлені з регламентом постійно діючого третейського суду при Асоціації «Юристи Донбасу». Сторони уповноважують Голову постійно діючого третейського суду при Асоціації «Юристи Донбасу» та надають свою згоду на призначення чи обрання ним зі списку третейських суддів на власний розсуд кількісного та персонального складу третейського суду, що визначається для розгляду конкретного спору. Місце проведення третейського розгляду: вулиця Артема, 159/20, місто Донецьк, 83048. Місце проведення третейського розгляду уточнюється третейським судом з урахуваннями усіх обставин справи, зокрема, характеру справи, зручності обраного місця третейського розгляду для сторін та складу третейського суду. Строк у межах якого кредитор може звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності) встановлюється тривалістю у десять років.

30 серпня 2013 року між ПАТ КБ «Південкомбанк» та ТОВ «Трансмет-трейд» укладений договір відступлення права вимоги за договором про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії від 14 березня 2011 року № 120К-13Ю та договорами, укладеними на його забезпечення, відповідно до пункту 1.5 якого ТОВ «Трансмет-трейд» отримало оригінали договору про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії від 14 березня 2011 року № 120К-13Ю, а також договору поруки від 14 березня 2011 року № П120П-13Ю/1.

20 березня 2015 року між ТОВ «Трансмет-Трейд» та ТОВ «Компанія з управління активами «Спільні інвестиційні проекти» укладений договір відступлення права вимоги за договором про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії від 14 березня 2011 року № 120К-13Ю та договорами, укладеними на його забезпечення. Того ж дня ТОВ «Трансмет-Трейд» складено гарантійний лист, яким засвідчено, що станом на 20 березня 2015 року оригінали кредитного договору та договорів на його забезпечення, зокрема договору поруки від 14 березня 2011 року № П120П-13Ю/1, територіально знаходяться у ТОВ «Трансмет-Трейд» у місті Донецьку, та у зв'язку із загальновідомими подіями, що відбуваються на території міста Донецька на момент підписання договору про відступлення прав вимоги, не можуть бути передані з окупованої території ТОВ «Компанія з управління активами «Спільні інвестиційні проекти». Вказаним листом ТОВ «Трансмет-Трейд» гарантував, що після стабілізації ситуації та закінчення військових дій на території міста Донецька, всі вищезазначені оригінали документів будуть передані ТОВ «Компанія з управління активами «Спільні інвестиційні проекти», як повноправному кредитору та іпотекодержателю/заставодавцю за кредитним договором та договорами забезпечення. У випадку, якщо у ТОВ «Трансмет-Трейд» виникне можливість раніше передати оригінали таких документів ТОВ «Компанія з управління активами «Спільні інвестиційні проекти, ТОВ «Трансмет-Трейд» зобов'язалося передати такі документи.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Як вбачається із касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України).

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальними вимогами чинності правочину, є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частини перша-третя, п`ята та шоста статті 203 ЦК України) .

Частиною другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України).

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що він оспорюваний договір поруки не підписував, і не був обізнаний про його існування до моменту ознайомлення із заявою ТОВ «Трансмет-Трейд», ТОВ «Компанія з управління активами «Спільні інвестиційні проекти» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Третейського суду від 02 квітня 2014 року у справі № 8/161 за позовом ТОВ «Трансмет-Трейд» до ТОВ «Дніпрометпостач», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, до якої були долучені: копія договору поруки від 14 березня 2011 року № П120П-13Ю/1, копія договору про відступлення права вимоги від 20 березня 2015 року за договором поруки від 14 березня 2011 року № П120П-13Ю/1, копія акту приймання-передачі від 20 березня 2015 року до договору про відступлення права вимоги від 20 березня 2015 року за договором поруки від 14 березня 2011 року № П120П-13Ю/1.

Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (стаття 57 ЦПК України 2004 року).

Відповідно статті 179 ЦПК України 2004 рокупредметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок з доказування.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Позивач та його представник заявляли клопотання про витребування оригіналу договору поруки від 14 березня 2011 року № П120П-13Ю/1. Ухвалами Селидівського міського суду Донецької області від 15 липня

2016 року та від 24 січня 2017 року постановлено витребувати у ТОВ «Компанія з управління активами «Спільні інвестиційні проекти» належним чином засвідчену копію та оригінал договору поруки від 14 березня 2011 року № П120П-13Ю/1, однак зазначені ухвали, відповідач не виконав, посилаючись на те, що оригінал договору поруки знаходиться на тимчасово окупованій території.

За клопотанням представника позивача апеляційний суд, ухвалою від 14 червня 2017 року призначив у справі судову почеркознавчу експертизу, яку за повідомленням Донецького науково-дослідний інституту судових експертиз № 1129 неможливо виконати за відсутності оригіналу досліджуваного документу.

Частиною першою статті 146 ЦПК України 2004 року визначено, що у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Установивши, що проведення судової почеркознавчої експертизи стало неможливим у зв`язку з відсутністю оригіналу досліджуваного договору поруки, та ураховуючи вжиття судами всіх необхідних та достатніх заходів з метою отримання від відповідачів ТОВ «Трансмет-трейд» та ТОВ «Компанія з управління активами «Спільні інвестиційні проекти» оригіналу оспорюваного договору поруки, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність обставин того, що підпис у договорі поруки від 14 березня 2011 року № П120П-13Ю/1 виконано не ОСОБА_1 .

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у даній справі.

Щодо застосування наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (стаття 259 ЦК України). Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

У статті 253 ЦК України зазначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. (стаття 264 ЦК України).

За частиною першою статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц.

Апеляційний суд встановив, що позивач вперше звернувся із цим позовом 29 лютого 2016 року, що підтверджено чеком про направлення поштової кореспонденції (справа № 235/1799/16-ц), однак ухвалою суду від 21 жовтня 2016 року позовну заяву залилшено без розгляду (за заявою позивача). Позивач ОСОБА_1 повторно звернувся до суду із позовом 26 травня 2016 року (справа № 242/2539/16-ц, яка переглядається).

Апеляційний суд, досліджуючи справу № 0427/8424/12, встановив, що 18 жовтня 2012 року ПАТ «КБ «Південкомбанк» звернулося до суду з позовом до ТОВ «Дніпрометпостач», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (позивача), ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки (ціна позову 11 802 029,27 грн). З позову вбачається, що в забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Дніпрометпостач» за кредитним договором, 14 березня 2011 року були укладені договори поруки між позивачем та ОСОБА_2 - договір поруки № П120П-13Ю, між позивачем та ОСОБА_1 - договір поруки № П120П-13Ю/1 який оспорює позивач у даній справі. За умовами договорів поруки поручителі взяли на себе зобов`язання у разі порушення позичальником (ТОВ «Дніпрометпостач») своїх зобов`язань за кредитним договором нести солідарну відповідальність перед позивачем в повному обсязі за виконання зобов`язань позичальника по кредитному договору. 18 жовтня 2012 року у справі відкрито провадження та призначено розгляд на 14:00 годину 11 грудня 2012 року. Про розгляд судом даної справи її учасники, зокрема відповідач ОСОБА_1 був повідомлений, підтвердженням чого є його заява від 26 березня 2013 року про відкладення розгляду справи у зв`язку із хворобою з 26 березня 2013 року на іншу дату. Крім того, у рамках цієї справи ОСОБА_1 27 березня 2014 року оскаржував в апеляційному порядку ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2014 року, якою позовну заяву ПАТ «КБ «Південкомбанк» до ТОВ «Дніпрометпостач», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду.

Апеляційний суд обґрунтовано встановив, що позивач пропустив позовну давність (трирічний строк) на звернення до суду із цим позовом, оскільки позивач з 26 березня 2013 року був достовірно обізнаний про існування оспорюваного ним договору поруки. Натомість, із даним позовом він звернувся 26 травня 2016 року.

Апеляційний суд зазначив в оскаржуваному рішенні про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог по суті. Однак, встановивши пропуск позивачем позовної давності на звернення до суду за захистом своїх прав у цій справі, правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог позивача саме з цих підстав.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо ухвалення оскаржуваних рішень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду: від 25 березня 2020 року в справі № 2607/12058/12, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

У наведеній справі Верховний Суд, скасовуючи постанову апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд зазначив, що апеляційний суд, встановивши, що позовна заява позивача вперше була подана в межах позовної давності, проте повернута йому у зв'язку з порушенням правил підсудності через тривалий проміжок часу, дійшов помилкового висновку про переривання позовної давності з цих підстав, однак не оцінив ці обставини не предмет того, чи є вони поважними причинами пропущення позовної давності.

Натомість, у справі, яка переглядається, позивач вперше звернувся до суду із таким позовом у лютому 2016 року, однак його було залишено без розгляду 21 жовтня 2016 року, що за статтею 265 ЦПК України не є зупиненням перебігу позовної давності. Повторно позов поданий позивачем у травні 2016 року (справа, яка переглядається), однак про існування спірного правочину позивачу було відомо у березні 2013 року. Тобто, позовна заява у цій справі була подана після спливу позовної давності. Разом із цим, апеляційний суд не встановив підстав для поновлення такого строку, оскільки будь-яких підстав стороною позивача не було наведено. Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що направляючи справу на новий розгляд Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2019 року вказував на необхідність перевірки пропуску позивачем позовної давності, про застосування якої заявив відповідач. При новому розгляді даної справи в апеляційному суді, сторона позивача, будучи належно повідомленою про час та місце розгляду справи, не скористалися своїм правом на заявлення підстав поважності пропуску позовної давності.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що апеляційний суд у справі, що переглядається, не врахував висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у наведеній як приклад постанові касаційного суду, оскільки у цій постанові, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, встановлені фактичні обставини.

Зазначені у касаційній скарзі інші аргументи, Верховний Суд також вважає необґрунтованими та виключно суб`єктивними судженнями заявника, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з фактичними обставинами, встановленими апеляційним судом в оскаржуваній постанові.

Верховний Суд не може прийняти до уваги доводи касаційної скарги в частині неправомірності рішення суду першої інстанції, оскільки, як зазначено вище, оскаржувана постанова апеляційного суду є законною, що відповідно свідчить про правомірність скасування рішення районного суду апеляційним судом у цій справі та вказує на відсутність правових підстав для його перегляду по суті в касаційному порядку.

Таким чином, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не підтвердилися.

Проаналізувавши зміст рішення апеляційного суду з точки зору застосування норм права, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судом постановлено оскаржуване рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваній ухвалі, питання обґрунтованості висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин у матеріальному та процесуальному сенсах.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа Проніна проти України, № 63566/00 § 23, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості.

Верховний Суд вважає, що судом апеляційної інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, ухвалено законне і обґрунтоване судове рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Апеляційним судом повно встановлено обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначено норми права, які підлягали застосуванню.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення апеляційного суду - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного суду від 19 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук