Справа 752/6735/22
Провадження № 2-к/752/15//22
У Х В А Л А

іменем України

15.09.2022 року суддя Голосіївського районного суду м. Києва Шевченко Т.М. з учатю секретаря Солодовник Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві клопотання ОСОБА_1 про визнання на території України рішення Турецької Республіки Суду першої інстанції по сімейних справах 15. Стамбул від 13 липня 2020 року № 2020/276 у справі № 2020/318 про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , -

в с т а н о в и в:

12.03.2019 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшло клопотання ОСОБА_1 про визнання на території України рішення Турецької Республіки Суду першої інстанції по сімейних справах 15. Стамбул від 13 липня 2020 року № 2020/276 у справі № 2020/318.

Судом заінтересовану особу - Київський відділ державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 467 ЦПК України, було повідомлено про надходження клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає виконанню, і запропоновано у місячний строк подати можливі заперечення проти цього клопотання.

26.07.2022 року Київським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надіслано лист про те, що проведеною перевіркою у відділі виявлено актовий запис про шлюб № 2529 від 10.09.2010 року відносно громадян ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складений Київським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Відділ не заперечує проти цього клопотання для його виконання.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 29 липня 2022 року дане клопотання призначено до судового розгляду.

Неявка без поважних причин у судове засідання заінтересованих осіб або їх преджставників, стосовно яких суду відомо про своєчасне вручення їм повістки до суду, не є перешкодою для розгляду клопотання, якщо будь-якою із заінтересованих осіб не було порушено питання про перенесення його розгляду.

Розглянувши подані документи, суд встановив наступне.

Згідно ч. ч. 1-3 ст. 466 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається у письмовій формі і повинно містити:

1) ім`я (найменування) особи, що подає клопотання, зазначення її місця проживання (перебування) або місцезнаходження;

2) ім`я (найменування) боржника, зазначення його місця проживання (перебування), його місцезнаходження чи місцезнаходження його майна в Україні;

3) мотиви подання клопотання.

До клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду додаються документи, передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, не визначено перелік документів, що мають додаватися до клопотання, або за відсутності такого договору, до клопотання додаються такі документи:

1) засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про примусове виконання якого подається клопотання;

2) офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили (якщо це не зазначено в самому рішенні);

3) документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи;

4) документ, що визначає, в якій частині чи з якого часу рішення іноземного суду підлягає виконанню (якщо воно вже виконувалося раніше);

5) документ, що посвідчує повноваження представника (якщо клопотання подається представником);

6) засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами України.

Відповідно до ч. 8 ст. 95 ЦПК України іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч. 1 ст. 81 Закону України "Про міжнародне приватне право" в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України (ст. 82 Закону).

Згідно ст. 13 Закону України "Про міжнародне приватне право" документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Згідно ст. ст. 1-4 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, від 05.10.1961 року, ратифікованої Україною 10.01.2002 року, ця Конвенція поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави.

Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів.

Однак ця Конвенція не поширюється: a) на документи, складені дипломатичними або консульськими агентами; b) на адміністративні документи, що мають пряме відношення до комерційних або митних операцій.

Кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Для цілей цієї Конвенції під легалізацією розуміється тільки формальна процедура, що застосовується дипломатичними або консульськими агентами країни, на території якої документ має бути представлений, для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ.

Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації.

Передбачений в частині першій статті 3 апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції.

Однак апостиль може бути складений офіційною мовою органу, що його видає. Типові пункти в апостилі можуть бути викладені також другою мовою. Заголовок "Apostille" (Convention de la Haye du 5 octobre 1961)" повинен бути викладений французькою мовою.

Перевіривши матеріали клопотання, суд надійшов до висновку про те, що клопотання ОСОБА_1 про визнання на території України рішення Турецької Республіки Суду першої інстанції по сімейних справах 15. Стамбул від 13 липня 2020 року № 2020/276 у справі № 2020/318 подано із дотримання вимог діючого законодавства, а саме: до клопотання додано з проставленням апостиля, котрий відповідає вимогам Конвенції, засвідчені копія рішення іноземного суду, про примусове виконання якого подається клопотання (annex 2); офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили та документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи (annex 3); документ, що посвідчує повноваження представника (annex 4); засвідчений переклад перелічених документів українською мовою.

З вказаних документів вбачається, що рішенням суду першої інстанції (в якості суду по сімейних справах) Стамбула від 13.07.2020 року, затверджене 02.04.2021 року, було розірвано шлюб між позивачем ОСОБА_2 і ОСОБА_1 . Право опіки над спільними дітьми ОСОБА_6 і ОСОБА_7 передано батькові зі встановленням режиму спілкування спільних дітей з матір"ю.

Рішення набрало законної сили 02 квітня 2021 року відповідно до довідки від 02 вересня 2021 року, долученої до матеріалів справи.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 466-469 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

клопотання ОСОБА_1 про визнання на території України рішення Турецької Республіки Суду першої інстанції по сімейних справах 15. Стамбул від 13 липня 2020 року № 2020/276 у справі № 2020/318 - задовольнити.

Визнати на території України рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, а саме рішення Турецької Республіки Суду першої інстанції по сімейних справах 15. Стамбул від 13 липня 2020 року № 2020/276 у справі № 2020/318, яке набрало законної сили 02 квітня 2021 року, про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 10 вересня 2010 року у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2529.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 15-ти денний строк з дня постановлення ухвали апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження або після розгляду апеляційної скарги апеляційною інстанцією.

Суддя