Номер провадження: 22-ц/813/5413/22
Справа № 495/6270/20
Головуючий у першій інстанції Заверюха В.О.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.

за участю секретаря судового засідання: Зеніної М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гетманченка Івана Сергійовича на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 листопада 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання додаткового строку для прийняття спадщини, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання додаткового строку для прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом трьох місяців з моменту вступу рішення суду в законну силу, мотивуючи це тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина на нерухоме майно. Позивач є спадкоємцем першої черги за законом. 29.08.2020 року він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак листом від 02.09.2020 року нотаріус йому відмовила у видачі свідоцтва, оскільки ним пропущено встановлений законом шести місячний строк для прийняття спадщини та рекомендовано звернутися до суду.

Як зазначає позивач, строк на подачу заяви про прийняття спадщини було пропущено з тих підстав, що на його утриманні та вихованні перебуває син, ІНФОРМАЦІЯ_2 , який страждає дуже рідкісним захворюванням гемофілією. Дитина постійно знаходиться під його наглядом. Він регулярно перебував на стаціонарному лікуванні з сином, проходив з дитиною необхідне обстеження та відвідував різних лікарів, а також проходив курси по першій медичній допомозі. Крім того, він єдиний хто матеріально забезпечує сім`ю, у зв`язку з чим був зайнятий на роботі. Наведені обставини і стали підставою пропуску строку.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Гетманченко Іван Сергійович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Гетманченко І.С., відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Холудєєв Б.Є. в судове засідання, призначене на 04.10.2022 року на 14.30 годину не з`явилися. Про причини не явки суду не повідомили, заяв про проведення судового засідання в режимі відео конференції не подавали, про відкладеня розгляду справи не клопотали.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки поважність причин неявки позивача судом апеляційної інстанції не встановлена, та заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в позовній заяві та апеляційній скарзі, і наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Також колегія суддів враховує, що справа розглядається в судах з жовтня 2020 року, а в апеляційному суді з грудня 2021 року.

За наведених обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання додаткового строку для прийняття спадщини, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів, що причини пропуску шестимісячного строку для подачі заяви про прийняття спадщини є поважними, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами. Крім того, заяву про намір прийняти спадщину після смерті батька позивач міг направити нотаріусу поштою за місцем відкриття спадщини, проте цього не зробив.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , з дати смерті якого відкрилася спадщина;

- ОСОБА_1 є сином померлого ОСОБА_3 ;

- 29.08.2020 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Драченко А.Н. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- листом приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Драченко А.Н. від 02.09.2020 року №75/01-16 позивачу було відмовлено у прийнятті спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , у зв`язку із пропуском строку для прийняття спадщини та рекомендовано звернутись до суду за захистом своїх прав.

Суд належним чином витребувавши копію спадкової справи після смерті ОСОБА_3 встановив, що відповідач ОСОБА_2 будучи спадкоємцем за заповітом, прийняла спадщину. Позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом першої черги, але в установлений законом строк не подав в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до приписів ч.1 ст.1268, ч.1 ст.1269 та ч.1 ст.1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Як свідчить тлумачення частини третьої статті 1272 ЦК України до поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини мають відноситися причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини.

При цьому даний критерій є визначальним у наявності підстав для визначення судом додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12.

Звернувшись до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, позивач обґрунтовував пропуск ним цього строку хворобою малолітньої дитини, систематичним перебуванням із дитиною на стаціонарному денному лікуванні із сином, проходженням з дитиною необхідних обстежень, курсів та інструктажу по терміновій медичній допомозі в перші хвилини від початку розвитку ознак прояву захворювання, необхідністю постійного нагляду за дитиною, а також зайнятістю на роботі, оскільки він єдиний, хто матеріально забезпечує сім`ю.

На підтвердження зазначених обставин, позивач надав до суду копії документів з історії хвороби ОСОБА_4 2015 року народження, зокрема карти хворого денного стаціонару ОСОБА_4 , який перебував на лікуванні з 20.10. по 30.10.2018 року; з 19.12. по 23.12.2018 року; з 10.02. по 16.02.2019 року; з 05.04. по 08.04.2019 року; з 15.06. по 22.06.2019 року; з 24.08. по 29.08.2019 року; з 01.09. по 07.09.2019 року; з 02.10. по 09.10.2019 року; з 20.01. по 27.01.2020 року; з 03.03. по 09.03.2020 року; з 25.06. по 01.07.2020 року; з 12.09. по 18.09.2020 року.

Зі змісту даних довідок вбачається, що дитина перебувала в медичних закладах на денному стаціонарі, але дані довідки не містять відомостей про перебування разом з дитиною саме позивача.

Крім того, позивач вказує, що він також був при цьому зайнятий на роботі, оскільки є єдиним хто матеріально забезпечує сім`ю.

При цьому позивач не надав документи про працевлаштування, про знаходження у відпустці або на лікарняному через хворобу дитини та перебування разом з дитиною на стаціонарі у відповідні періоди хвороби дитини.

В будь-якому випадку представлені позивачем документи не свідчать про існування у нього таких обставин, які б дійсно повністю унеможливлювали звернення його до нотаріуса протягом періоду з часу відкриття спадщини 13.10.2018 року і до 13.04.2019 року або з відносно невеликим пропуском цього строку.

Між тим позивач звернувся до нотаріуса з відповідною заявою 29.08.2020 року - через 01 рік 05 місяців та 15 днів після спливу 6-ти місячного строку передбаченого законом для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .

Крім того, зазначаючи про неможливість подання заяви про прийняття спадщини з 13.10.2018 року до 29.08.2020 року, у зв`язку із важкою хворобою сина і необхідністю постійного догляду за дитиною, позивач не зазначив і не довів документально про одужання дитини або настання такої зміни стану здоров`я дитини, що у позивача перестали існувати перешкоди для звернення до нотаріуса. При цьому позивач не мотивує і не доводить про неможливість звернутися до нотаріуса у передбачений законом строк через пошту.

Таким чином, хвороба дитини позивача ОСОБА_3 відповідно до представлених ним доказів не спростовує висновок міськрайонного суду про відсутність підстав вважати, що причини пропуску ОСОБА_3 шестимісячного строку для подачі заяви про прийняття спадщини є поважними і були пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, оскільки незважаючи на хворобу дитини, заяву про прийняття спадщини мав подати особисто чи надіслати поштовим зв`язком саме спадкоємець (постанова ВС від 12.11.2018 у справі № 136/200/17).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 496/3234/19 зроблено схожий висновок про те, що сам факт захворювання (у випадку, що розглядається дитини спадкоємця) не свідчить про те, що позивач фізично не міг прибути до нотаріуса для подання заяви про прийняття спадщини або направити таку заяву засобами поштового зв`язку, чи не міг запросити нотаріуса для складення відповідної заяви за місцем свого проживання у разі неможливості подати заяву до нотаріальної контори особисто у разі хвороби (дитини спадкоємця).

Таким чином, колегія суддів із урахуванням вказаних норм матеріального права та релевантної судової практики погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що сам факт хвороби дитини позивача ОСОБА_3 відповідно до представлених ним доказів, не є тією безумовною підставою, з якою закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини і що пропуск строку для прийняття спадщини у зв`язку з хворобою позивача дійсно були пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами.

Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гетманченка Івана Сергійовича - залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 10.10.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

О.В. Князюк