Справа № 752/3437/22
Провадження № 2/752/5602/22
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13 вересня 2022 року Голосіївський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Першої київської державної нотаріальної контори про зняття арешту з майна та вилучення архівного запису, -

в с т а н о в и в:

у лютому 2022 року представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвокат Павліченко К.В. звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Першої київської державної нотаріальної контори про зняття арешту з майна та вилучення архівного запису, в якому просила суд:

-скасувати заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , накладену на підставі листа № 26/КП-3636 від 03.04.1996 року, виданого Московським РУ ГУ МВС України в м. Києві, який зареєстрований 08.11.2004 09:28:29 за № 1446561 реєстратором: Перша київська державна нотаріальна контора, 01135, м. Київ, пр. Перемоги, 11, 234-65-63, 234-99-96, 235-30-35;

-вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна запис № 1446561 від 08.11.2004 року, який зареєстровано реєстратором: Перша київська державна нотаріальна контора, 01335, м. Київ, пр. Перемоги, 11, 234-65-63, 234-99-96, 235-30-35, яким накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 на підставі листа № 26/КП-3636 від 03.04.1996 року, виданого Московським РУ ГУ МВС України в м. Києві.

В обґрунтування позову посилалась на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.09.1993 року.

Згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 перебуває під арештом на підставі листа № 26/КП-3636 від 03.04.1996 року, виданого Московським РУ ГУ МВС України в м. Києві, що підтверджується Інформаційною довідкою № 297933100 від 04.02.2022 року.

Разом з тим, підстави накладення такого арешту встановити не вдалося. Вказала, що в інтересах своїх клієнтів здійснила спроби зняти арешт.

Так, з метою зняття арешту з квартири АДРЕСА_1 та вилучення відповідного запису з Державного реєстру вона звернулась до Галузевого державного архіву МВС з проханням надати інформацію та її документальне підтвердження підстав укладення арешту, викладених у листі №26/КП-3636 від 03.04.1996 року, виданого Московським РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Листом №1377АЗ від 16.08.2021 року Галузевий державний архів МВС повідомив, що відсутні дані стосовно ОСОБА_1 та рекомендували звернутись до Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в м. Києві.

На виконання рекомендації, викладеної в листі №1377АЗ від 16.08.2021 року, 31.08.2021 року вона звернулась до Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в м. Києві з проханням надати інформацію та її документальне підтвердження підстав накладення арешту, викладених у листі №26/КП-3636 від 03.04.1996 року, виданого Московським РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Листом №25562/125/23/1/10-4 від 26.10.2021 року повідомлено, що запит переадресовано до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції в м. Києві.

Листом №28601/125/23/1/04-2021 від 29.11.2021 року Головне управління Національної поліції в м. Києві повідомило, що за наявними у системі даними не вбачається за можливе ідентифікувати обтяження, а саме арешт квартири АДРЕСА_1 . Крім того, надати інформацію про виконавчі провадження, які перебували на виконанні до 2009 року не вбачається можливе, оскільки Єдиний реєстр виконавчих проваджень запроваджено з 2009 року, а строк зберігання виконавчих проваджень, переданих на зберігання до архіву, відповідно до п. 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 року №2274/5, становить 3 роки.

Крім того, зазначила, що нею було надіслано заяву про зняття арешту з майна та вилучення архівного запису до Першої київської державної нотаріальної контори.

Листом №9690/01-16 від 05.10.2021 року Перша київська державна нотаріальна контора повідомила про відсутність підстав для зняття ними обтяження, тому зняти арешт вони не мають змоги. Також Першою київською державною нотаріальною конторою рекомендовано було звернутись до суду із заявою про скасування арешту.

Зазначила, що на даний час зняти арешт в позасудовому порядку не має можливості, тому змушена звернуться до суду за захистом прав Набока С.В. та Божко Н.Ф.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 04.05.2022 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі, без повідомлення сторін на 13.09.2022 року (а.с. 31-32).

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

Відповідач відзив на позовну заяву не подав.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами,

за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов до наступного.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у відповідності ЦПК України випадках.

Згідно ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.09.1993 року (а.с. 11-12).

Згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 перебуває під арештом на підставі листа № 26/КП-3636 від 03.04.1996 року, виданого Московським РУ ГУ МВС України в м. Києві, що підтверджується Інформаційною довідкою № 297933100 від 04.02.2022 року (а.с. 10).

Згідно листа № 1377АЗ від 16.08.2021 року Галузевого державного архіву МВС дані стосовно ОСОБА_1 відсутні, для подальшого пошуку необхідної інформації запропоновано звернутись до Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в м. Києві (а.с. 13).

Згідно листа № 25562/125/23/1/10-4 від 26.10.2021 року СУ ГУНП у м. Києві НПУ запит про надання інформації про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 переадресовано до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції в м. Києві (а.с. 14).

Листом № 28601/125/23/1/04-2021 від 29.11.2021 року Головне управління Національної поліції в м. Києві повідомило, що за наявними у системі даними не вбачається за можливе ідентифікувати обтяження, а саме арешт квартири АДРЕСА_1 . Крім того, надати інформацію про виконавчі провадження, які перебували на виконанні до 2009 року не вбачається можливе, оскільки Єдиний реєстр виконавчих проваджень запроваджено з 2009 року, а строк зберігання виконавчих проваджень, переданих на зберігання до архіву, відповідно до п. 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 року № 2274/5, становить 3 роки (а.с. 15).

Листом № 9690/01-16 від 05.10.2021 року Перша київська державна нотаріальна контора повідомила про відсутність підстав для зняття ними обтяження, тому зняти арешт не мають змоги. Також Першою київською державною нотаріальною конторою рекомендовано було звернутись до суду із заявою про скасування арешту (а.с. 16).

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Відповідно до ч. 2ст. 26 цього Закону запис про скасування державної реєстрації прав до державного реєстру прав вноситься у разі скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

Згідно із ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до Положення про Єдиний держаний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 року № 31/5, зареєстрованим в Мін`юсті 10.06.1999 року за № 364/3657, реєстр заборон-це електронна база даних, яка містить відомості про обтяження нерухомого майна, а саме: накладені заборони та арешти нерухомого майна; вилучення записів про заборони відчуження та арешти нерухомого майна; тимчасові застереження щодо нерухомого майна та видані витяги з реєстру заборон.

Реєстраторами реєстру заборон є державні нотаріальні контори, державні нотаріальні архіви, приватні нотаріуси, які уклали відповідні договори з адміністратором і мають повний доступ до реєстру заборон через комп`ютерну мережу; державне підприємство Інформаційний центр Міністерства юстиції України та його регіональні філії в частині внесення відомостей щодо податкових застав та арештів, накладених органами державної влади.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про нотаріат» накладення або зняття заборон є нотаріальною дією, вчинення яких в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах або займаються приватною нотаріальною діяльністю.

Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження»(в редакції станом на момент пред`явлення позову) передбачені підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини. Частиною 5 зазначеної статті встановлено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідно до Положення про Єдиний держаний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999року №31/5, зареєстрованим в Мін`юсті 10.06.1999 року за №364/3657, реєстр заборон це електронна база даних, яка містить відомості про обтяження нерухомого майна, а саме: накладені заборони та арешти нерухомого майна; вилучення записів про заборони відчуження та арешти нерухомого майна; тимчасові застереження щодо нерухомого майна та видані витяги з реєстру заборон.

Реєстраторами реєстру заборон є державні нотаріальні контори, державні нотаріальні архіви, приватні нотаріуси, які уклали відповідні договори з адміністратором і мають повний доступ до реєстру заборон через комп`ютерну мережу; державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та його регіональні філії в частині внесення відомостей щодо податкових застав та арештів, накладених органами державної влади.

Відповідно до п.п. 2.1.1 п .2.1 Положення, підставами для внесення до реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою або приватним нотаріусом реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна.

Існування заборони на нерухоме майно перешкоджає позивачам розпоряджатися своїм майном.

Частиною 1ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

З 01.01.2013 року відповідно до ст. 8, ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868, державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводить орган державної реєстрації прав. Державний реєстратор - нотаріус є спеціальним суб`єктом, на якого покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у випадку, передбаченому вищевказаним Законом.

Згідно п.5 глави 15 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5нотаріус знімає заборону відчуження майна за рішенням суду.

У відповідності до вимог ст.34 Закону України «Про нотаріат» накладення або зняття заборон є нотаріальною дією, вчинення яких в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах або займаються приватною нотаріальною діяльністю.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що для продовження заборони на нерухоме майно не існує жодної правової підстави, заборона на майно чинить перешкоди у здійсненні позивачами права користування та розпорядження майном, а тому з метою захисту прав власників на вільне володіння та розпорядження майном, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Що стосується компенсації позивачу понесених судових витрат, то з даного приводу суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

При зверненні до суду позивачами сплачено по 992,40 грн., які підлягають стягненню на їх користь з відповідача в порядку ст. 141 ЦПК України (а.с. 25, 26).

Щодо компенсації витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268) (рішення від 23.01.2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України»).

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, від 22.01.2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02.12.2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12.02.2020 року в справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17.02.2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15.06.2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01.09.2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21).

Указана судова практика є незмінною та існує на час вирішення вказаного процесуального питання судом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, у ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч. 1 ст. 182 ЦПК України).

Тобто саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідний правовий висновок викладений у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 751/3840/15-ц, провадження № 14-280цс18, викладено правовий висновок про те, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У постанові Верховного Суду від 22.12.2018 року у справі № 826/856/18, провадження № К/9901/57401/18, викладено правовий висновок про те, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Додаткова постанова Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18 містить висновок про те, що відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Звертаючись до суду із позовною заявою позивачем було заявлено, що попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на правничу допомогу у зв`язку із розглядом вказаної справи становить 4 480,00 грн., на підтвердження чого до позовної заяви було додано Договір про надання правової допомоги від 11.08.2021 року, укладений між адвокатом Павліченко К.В. та позивачем ОСОБА_1 , Додаткова угода № 1 від 11.08.2021 року до договору про надання правової допомоги, згідно якої було визначено про оплату вартості робіт на підставі акту виконаних послуг, Акт прийому-передачі наданих послуг від 07.02.2022 року на суму 4 480,00 грн. та квитанцію про сплату ОСОБА_1 згідно акту від 07.02.2022 року 2 000,00 грн.(а.с. 18-24).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 2 ст. 141 ЦПК України, визначені також положеннями ч. ч. 5, 6, 9 ст. 141 ЦПК України .

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

Із встановлених судом обставин справи вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу, заявлені до стягнення позивачем ОСОБА_1 , пов`язані з розглядом справи в суді, є обґрунтованими, тобто підтвердженими належними доказами.

Тому, з огляду на умови договору від 11.08.2021 року, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про те, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу підлягають відшкодуванню в сумі 4 480,00 грн. на користь позивача ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 12-13, 76-82, 141, 169, 259, 263 - 265, 268, 274-279, 280-284, 352, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Першої київської державної нотаріальної контори про зняття арешту з майна та вилучення архівного запису - задовольнити.

Скасувати заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , накладену на підставі листа № 26/КП-3636 від 03.04.1996 року, виданого Московським РУ ГУ МВС України в м. Києві, який зареєстрований 08.11.2004 09:28:29 за № 1446561 реєстратором: Перша київська державна нотаріальна контора, 01135, м. Київ, пр. Перемоги, 11, 234-65-63, 234-99-96, 235-30-35;

Вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна запис № 1446561 від 08.11.2004 року, який зареєстровано реєстратором: Перша київська державна нотаріальна контора, 01335, м. Київ, пр. Перемоги, 11, 234-65-63, 234-99-96, 235-30-35, яким накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 на підставі листа № 26/КП-3636 від 03.04.1996 року, виданого Московським РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Стягнути з Першої київської державної нотаріальної контори на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 984,80 грн. (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири гривні 80 копійок) по 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок) кожному.

Стягнути з Першої київської державної нотаріальної контори на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 4 480,00 грн. (чотири тисячі чотириста вісімдесят гривень 00 копійок).

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Позивач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач - Перша київська державна нотаріальна контора, , адреса: пр. перемоги, буд. 11, м. Київ, 01135.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.С. Хоменко