КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/7240/20 Головуючий у суді І інстанції Савлук Т.В.
Провадження № 22-ц/824/3/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей з матір`ю, стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання малолітніх дітей,

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей з матір`ю, стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання малолітніх дітей.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

5 квітня 2021 року відповідач ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Бабенка Ю.С. направив до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути із ОСОБА_2 на його користь витрати на професійну правову допомогу в сумі 30 500,00 грн.

На обґрунтування заяви зазначив, що 30 березня 2021 року судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову у даній справі, однак не було вирішено питання щодо судових витрат, хоча у відзиві на позовну заяву відповідачем викладено прохання стягнути їх з позивача на його користь. 19 жовтня 2020 року між ОСОБА_1 та АО «Мітракс» укладено договір про надання юридичних послуг № 19/20-8, на підставі якого у зв`язку з розглядом справи № 755/7240/20 в місцевому суді адвокатом були виконані роботи (надані послуги), орієнтовний розмір яких складає на загальну суму 30 500,00 грн, а саме відповідач поніс витрати на правничу допомогу, які складаються із надання консультації, складання документів (відзиву, клопотання), участі адвоката в судовому засіданні, що підтверджується наданими письмовими доказами.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24 травня 2021 року у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Бабенка Ю.С.про ухвалення додаткового рішення у зазначеній вище справі відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивачу було відмовлено у задоволенні пред`явлених позовних вимог, а відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача, про що було зазначено у рішенні суду, у зв`язку з чим при його ухваленні суд не вбачав визначених законом підстав для стягнення з відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу, відтак відсутні підстави для задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення.

В апеляційній скарзі на вказане судове рішення відповідач в особі представника - адвоката Кирей О.В. просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи, та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заяви про ухвалення додаткового рішення щодо покладення судових витрат на позивача.

Аргументація апеляційної скарги зводиться до того, що суд першої інстанції припустився помилки щодо процесуального статусу заявника ОСОБА_1 , вказавши в оскаржуваній ухвалі, що він є позивачем у справі, якому було відмовлено у задоволенні пред`явлених вимог, і, як наслідок, необґрунтовано вважав відсутніми підстави для відшкодування відповідачу судових витрат. Суд не врахував положення пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, згідно якого у випадку коли позивачу, яким у цій справі є ОСОБА_2 , відмовлено у задоволенні позову, судові витрати покладаються саме на останнього, а тому прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, яка подана відповідачем, що був змушений звернутися за наданням професійної правничої допомоги і його витрати є фактичними та неминучими, відтак підлягають задоволенню.

Відзиви учасників справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що у травні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м Києві державної адміністрації, в якому просила: визначити місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з їх матір`ю; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання кожної дитини у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення кожною дитиною повноліття; зобов`язати відповідача щомісяця в останній день місяця сплачувати на її користь 50 % витрат на медичне лікування, ліки та навчання неповнолітніх дітей; стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 6 000,00 грн.

У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_1 - адвокат Бабенко Ю.С. просив стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу, вказавши, що їх розмір буде підтверджено відповідними квитанціями про оплату правничої допомоги та актом виконаних робіт по наданню юридичних послуг, які будуть подані додатково до суду.

У відповіді на відзив на позовну заяву ОСОБА_4 заперечувала щодо стягнення з неї витрат відповідача на правову допомогу в повному обсязі, посилаючись на те, що вони не відповідають вимогам обґрунтованості та критерію розумності, виходячи з конкретних обставин справи та поданих стороною відповідача процесуальних документів, в тому числі їх змісту.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей з матір`ю, стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання малолітніх дітей відмовлено.

5 квітня 2021 року представник відповідача - адвокат Бабенко Ю.С. надіслав до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правову допомогу у розмірі 30 500,00 грн.

Постановляючи ухвалу про відмову в ухваленні додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу відмовлено у задоволенні пред`явлених позовних вимог, а у випадку відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача, про що було зазначено в основному рішенні суду, у зв`язку з чим при його ухваленні суд не вбачав передбачених законом підстав для стягнення з відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

За змістом статей 269 - 271 ЦПК України після проголошення рішення суд, що ухвалив його, не може, як правило, сам скасувати або змінити власне рішення. Тому, за загальним правилом, допущені недоліки судового рішення виправляються вищестоящим судом. Втім, суд має ряд повноважень, передбачених цими положеннями, з усунення недоліків чи доповнення ухвалених ним рішень. Такими повноваженнями є виправлення описок та арифметичних помилок в судовому рішенні, ухвалення додаткового рішення або роз`яснення рішення суду.

Статтею 270 ЦПК України встановлено порядок ухвалення судом додаткового рішення у цивільній справі, відповідно до якого суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Тобто, процесуальним законом визначено вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення, однією з яких є не вирішення питання про судові витрати разом з ухваленням судового рішення у справі.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено (частина третя, п`ята статті 270 ЦПК України).

За нормою, визначеною в частині четвертій статті 270 ЦПК України у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Згідно із частинами першою та другою статті 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі.

Слід врахувати, що розглядаючи заяву представника відповідача про ухвалення додаткового рішення у справі, суд першої інстанції не врахував, що на час вирішення спору по суті позовних вимог відповідачем ще не були остаточно визначені понесені судові витрати на правову допомогу, грошові кошти в повному обсязі не оплачені за надані послуги (виконані роботи) адвокатом адвокатського об'єднання на час ухвалення відповідного рішення суду, а заява про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу надійшла після ухвалення судового рішення, а відтак питання про судові витрати не було предметом розгляду в суді на час розгляду справи по суті і сторони не були обізнані про остаточний обсяг та розмір таких вимог.

Отже, до процесуальних відносин, які склалися між сторонами, підлягали застосуванню положення статті 246 ЦПК, якими встановлено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Проте, відмовляючи у стягненні з позивача на користь відповідача заявленої суми судових витрат, суд першої інстанції на порушення зазначених вище положень закону, не призначивши судове засідання у справі та не повідомивши учасників процесу про розгляд питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, дійшов передчасного висновку про відсутність передбачених законом підстав для ухвалення додаткового рішення.

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності до положень частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За правилами частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, постановляючи оскаржувану ухвалу, місцевий суд припустився помилки щодо процесуального статусу заявника ОСОБА_1 у даній справі, визначивши його позивачем, якому було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дітей з матір`ю, стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання малолітніх дітей, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви його представника про ухвалення додаткового рішення з підстав того, що питання відшкодування витрат на правничу допомогу вже було вирішено в основному рішенні суду від 30 березня 2021 року.

Так, одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно із вимогами частин другої - четвертої статті 137 ЦПК за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Статтею 30 Закону України № 5076-VI від 5 липня 2012 року«Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина друга статті 141 ЦПК України).

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У пункті 53 додаткової постанови від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

При вирішенні питання про відшкодування судових витрат на правову допомогу у даній справі колегія суддів враховує положення частин першої, другої статті 134 ЦПК України, згідно яких разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Отже, аналіз частини другої статті 134 ЦПК Українисвідчить про те, що у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 викладено висновок щодо застосування положень частини другої статті 124 Господарського процесуального кодексу України, які є тотожними за змістом частині другої статті 134 ЦПК України, та вказано, що «з огляду на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач разом з першою заявою по суті спору не подав суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи, Велика Палата Верховного Суду відмовляє у відшкодуванні таких судових витрат».

Крім того, до подібних висновків щодо застосування положень частин першої-другої статті 134 ЦПК України дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 551/1136/17 та у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як свідчать матеріали справи, у відзиві на позовну заяву представник відповідача - адвокат Бабенко Ю.С. лише порушував питання про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, проте не визначив суму такого стягнення, а найважливіше - не зазначив попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які ОСОБА_1 уже поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції.

У даному конкретному випадку виконання вимог частини першої статті 134 ЦПК України цілком залежало від дій та волі ОСОБА_1 та його представника - адвоката Бабенка Ю.С. АО «Мітракс», з яким він 19 жовтня 2020 року уклав договір № 19/20-8 про надання юридичних послуг та додаток № 1 до договору 8 про надання юридичних послуг від 19 жовтня 2020 року, утім разом із відзивом на позовну заяву, який є першою заявою відповідача по суті спору, чи в окремому порядку протягом всього часу розгляду справи в Дніпровському районному суді м. Києва попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції подано не було.

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно пунктів 4, 6 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

За змістом частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Колегія суддів також враховує, що заява про ухвалення додаткового рішення, в якій представник відповідача уже просив стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правову допомогу в остаточно визначеній сумі 30 500,00 грн, в порушення вимог частини другої статті 183 ЦПК України надійшла до суду першої інстанції без додання доказів її надіслання (надання) іншим учасникам справи, що у свою чергу позбавило сторону позивача можливості подати заперечення щодо їх стягнення та/або клопотання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18.

Вищевикладене в сукупності дає підстави вважати, що відповідачем не дотримано належне виконання вимог частини першої статті 134 ЦПК України, частини восьмої статті 141 ЦПК України та частини другої статті 183 ЦПК України, що є підставою для відмови у відшкодуванні судових витрат на професійну правничу допомогу, які понесені стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_1 , подана його представником - адвокатом Бабенком Ю.С., про стягнення із ОСОБА_4 судових витрат на професійну правничу допомогу у даній справі є необґрунтованою та задоволенню не підлягає, а тому правові підстави для ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат на правову допомогу згідно вимог статей 246, 270 ЦПК України відсутні.

У відповідності до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Оскільки ухвала суду першої інстанції про відмову в ухваленні додаткового рішення постановлена з порушенням норм процесуального права та за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, то відповідно до вимог статті 376 ЦПК України її слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішеннящодо відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу з наведених вище підстав.

У частинах першій, шостій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пункті 22 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у разі оскарження рішення суду лише в частині відшкодування чи розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується суті спору, сторона не повинна оплачувати за таку скаргу судовий збір.

З огляду на те, що оскаржуване судове рішення стосується тільки розподілу судових витрат на правову допомогу, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується предмету спору по суті, то судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із із статтями 141, 382 ЦПК слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей з матір`ю, стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання малолітніх дітей, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко