Справа № 466/9577/18 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/811/2177/22 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Копняк С.М., Шандри М.М.,

секретарка: Назар Х.Б.,

за участі в судовому засіданні прокурора Сеніва О.П., представника позивача ЛОДА Махника А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова в складі судді Зими І.Є. від 09 березня 2021 року у справі за позовом прокурора Львівської області в інтересах Кабінету Міністрів України, правонаступником якого є Львівська обласна державна адміністрація до ОСОБА_2 (третя особа Кабінет міністрів України) про витребування майна з незаконного володіння, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 09 березня 2021 року позов задоволено.

Витребувано з приватної власності ОСОБА_2 в державну власність, на користь Кабінету Міністрів України, земельну ділянку за кадастровим № :04:0030076, площею 0,1543 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, номер запису про право власності АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на рахунок № 0774 В іксу М. Київ, МФО 820172, отримувач - Прокуратура Львівської області, сплачений судовий збір у розмірі 7 310 ( сім тисяч триста десять) грн. 82 коп.

Вказане рішення оскаржила ОСОБА_2 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 14 квітня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 09 березня 2021 року - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 17 серпня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 14 квітня 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з грубим та істотним порушенням норм як матеріального, так і процесуального права. В апеляційній скарзі не погоджується з тим, що суд першої інстанції датою реєстрації права власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку встановив не 08.05.2010 року, а 2016 рік дату внесення відомостей про спірну земельну ділянку в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно. Не погоджується з думкою суду, що однією з підстав витребування у відповідача ОСОБА_2 спірної земельної ділянки є факт незаконного вибуття спірної земельної ділянки із земель державної власності, підтверджений рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 18.09.2012 року у справі № 1328/970/12, що є преюдиційним фактом для розгляду цієї справи, не потребує повторного доказування та безумовно свідчить про наявність підстав для витребування спірної земельної ділянки від відповідача. Вважає, що судом не з`ясовано обставин щодо дати незаконного вибуття спірної земельної ділянки з володіння держави, а також не з`ясовано дати, з якої Кабінету Міністрів України та прокурору стало відомо про незаконне вибуття земельної ділянки з володіння держави, що має значення для відліку строку позовної давності для звернення до суду. Окрім того, зазначає, що суд першої інстанції не встановив обставин щодо наявності у Кабінету Міністрів України права на захист шляхом пред`явлення нового позову до ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки в той час, як такий захист прав позивача вже відбувся шляхом ухвалення Шевченківським районним судом м.Львова рішення від 18.09.2012 року у справі № 1328/970/12. Також не погоджується з висновком суду першої інстанції, що сама по собі наявність рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 18.09.2012 року у справі №1328/970/12 є підставою для подальшого витребування земельної ділянки від ОСОБА_2 , оскільки таке не містить преюдиційних фактів, встановлених щодо ОСОБА_2 , а лише щодо дій Брюховицької селищної ради, яка учасником даної справи не є. Окрім цього, вважає, що судом першої інстанції не встановлено наявності права на витребування земельної ділянки в Кабінету Міністрів, можливості перебування спірної земельної ділянки, яка відноситься до земель, призначених для будівництва об`єктів дошкільного спортивно-навчального закладу, у власності Кабінету Міністрів, незаконності вибуття спірної земельної ділянки із державної чи комунальної власності, суб`єкта, з вини якого відбулось таке незаконне вибуття земельної ділянки з володіння позивача чи інших осіб, та пропорційності заявленої вимоги між заподіюваною відповідачу шкодою та інтересам суспільства. Також не погоджується з висновком суду про наявність підстав для витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_2 через те, що про перехід до неї цієї земельної ділянки прокурор дізнався лише у 2018 році під час виконання рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 18.09.2012 року у справі №1328/970/12, так як на момент ухвалення такого рішення ОСОБА_2 вже була власником спірної земельної ділянки, однак до неї вимог не заявлялось. Крім цього ні відповідачка, ані її представник не викликалися та не повідомлялися про судове засідання, у якому було ухвалене судове рішення.

В судове засідання окрім прокурора Сеніва О.П., представника позивача ЛОДА Махника А.І., решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Клопотання про відкладення розгляду справи представниці відповідачки суд вважав безпідставним та відхилив. Оскільки повітряної тривоги 13.10.2022 року, на що представниця відповідачки посилалася як на неможливість явки у судове засідання, у м.Львові оголошено не було, тим більше під час судового засідання. Також, будь-яких інших поважних причин неможливості явки представниці у судове засідання наведено не було. Також, самою відповідачкою не вказано будь-яких причин неможливості її особистої явки у судове засідання або неможливосі забезпечення участі у розгляді справи іншого представника, у випадку дійсної неможливості явки даної представниці у судове засідання, що не доведено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора та представника позивача на підтриманя апеляційної скраги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзивів на позовну заяву, відповіді на відзив на позовну заяву, апеляційної скарги, відзиву на неї, відповіді на відзив, а також усних та письмових пояснень учасників справи в судах першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 14 Конституції України, 125, 153 ЗК України, 321, 328, 330, 373, 387, 388, 393 ЦК України, ст.ст. 4,10,76, 82, 259,264-265,268 , 273 ,365 ЦПК України,задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що 18.09.2012р. Шевченківським районним судом м. Львова ухвалено рішення №1328/970/12, яким задоволено позов прокурора та витребувано в ОСОБА_3 земельну ділянку кадастровий №:04:003:0061, площею 0,7000 га, державний акт серії ЯЖ №907041, зобов`язано повернути спірну земельну ділянку у розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України. Вказане судове рішення, в частині витребування земельної ділянки, залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23.05.2013р., яке також залишено без змін Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.09.2013р. Зокрема, судами встановлено, що на момент прийняття спірного рішення від 23.10.2008 та на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.11.2008, остання перебувала у власності держави та в постійному користуванні Львівського державного лісогосподарського об`єднання «Львівліс» та не була вилучена в його користування. Відтак, Брюховицька селищна рада не мала права відчужувати спірну земельну ділянку, оскільки не була її власником та не могла розпоряджатися нею, а відповідно ТзОВ «Новобуддизайн» не мав правових підстав набувати у власність та відчужувати іншим особам, а відповідач ОСОБА_3 виходячи з наведеного, набув земельну ділянку без достатньої правової підстави». Відтак, належність земельної ділянки за кадастровим №.04:003:0061 до лісового фонду, її перебування у державній власності, не вилучення останньої, відсутність повноважень у Брюховицької селищної ради на її відчуження та набуття ОСОБА_3 земельної ділянки без достатньої правової підстави уже встановлено судовими рішеннями у вищевказаній справі. Також, як встановлено судом, на стадії виконання рішення суду у вищевказаній справі встановлено, що витребувана земельна ділянка за кадастровим №:04:003:0061, площею 0,7000 га роз`єднана в 7 земельних ділянок. Так, згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно №121691987 та даних Публічної кадастрової карти України, відомості щодо земельної ділянки відсутні. Між тим, відповідно до інформації відділу Держгеокадастру у м.Львові №10- 13-0.37-529/109-18 від 14.05.2018, земельна ділянка із кадастровим номером № :04:003:0061 є архівною в результаті її поділу на 7 земельних ділянок, до яких зокрема входить і спірна земельна ділянка за кадастровим №№:04:003:0076 площею 0,1543 га. Згідно вказаної інформації, така перебувала у власності ОСОБА_3 на підставі заяви про поділ від 28.09.2009, ВМК №432224, реєстр. №3896, державний акт на право власності на земельну ділянку від 27.11.2009 за №02:09:436:00028. Також встановлено, що 15.04.2016р. право власності на земельну ділянку з кадастровим № :04:003:0076 зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №1246 від 08.05.2010р., посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юзва Н.Б. державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯИ №184502, виданого 27.11.2009р. Управлінням Держкомзему у м. Львові; витягу з ДЗК про земельну ділянку № 016 від 06.04.2016р., виданого відділом Держгеокадастру у м. Львові. Площа ділянки становить 0, 1543 га, цільове призначення 03.02 - для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти. Даний факт також стверджується відомостями з Державного земельного кадастру. Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що оскільки спірна земельна ділянка за кадастровим № :04:003:0061 належала до лісового фонду і перебувала у державній власності, тому у Брюховицької селищної ради не було повноважень відчужувати таку, а право розпоряджатися даними ділянками належить Кабінету Міністрів України, що встановлено судовими рішеннями, наявних в матеріалах справи та в подальшому незаконного набуття її ОСОБА_3 , яка в подальшому роз`єднана на сім земельних ділянок, до яких входить і спірна земельна ділянка за № :04:003:0076, що перебуває у власності відповідачки ОСОБА_2 . Також, в даному випадку, прокуратура Львівської області звернулася до КМУ із запитом №05/1-630 вих.18 від 26.10.2018, щодо наявності інформації у власника про незаконне вибуття з державної власності земельної ділянки лісового фонду площею 0,7000 га, кадастровий номер :04:003:0061, що розташована в районі смт. Брюховичі Шевченківського району м. Львова. І лише на стадії виконання рішення суду у справі №1328/970/12 прокуратурою Львівської області встановлено, що витребувана земельна ділянка з кадастровим номером :04:003:0061, площею 0,7000га роз`єднана на 7 земельних ділянок. Вказана обставина не була спростована стороною відповідача під час розгляду справи. За таких обставин, суд дійшов висновку, що прокурором не пропущено строк позовної давності звернення до суду з даним позовом, а тому з врахуванням наведених вище мотивів, вважає, що позов слід задовольнити та витребувати з приватної власності ОСОБА_2 в державну власність, на користь Кабінету Міністрів України, земельну ділянку за кадастровим № :04:0030076, площею 0,1543 га.

Колегія суддів вважає, що вцілому такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, однак рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав.

3.12.2018 рокупрокурор Львівської області в інтересах Кабінету Міністрів України, правонаступником якого є Львівська обласна державна адміністрація звернувся в суд з позовомдо ОСОБА_2 (третя особа Кабінет міністрів України), в якій просив:

- витребувати з приватної власності ОСОБА_2 в державну власність на користь Кабінету Міністрів України земельну ділянку за кадастровим № :04:003:0076, площею 0,1543 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, номер запису про право власності АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідачки сплачений судовий збір в сумі 7310,82 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18.09.2012 у судовій справі № 1328/970/12 було витребувано в ОСОБА_3 земельну ділянку кадастровий № :04:003:0061, площею 0,7000 га, державний акт серії ЯЖ №907041 ; зобов`язано повернути таку в розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України. Вказане рішення суду було оскаржене в апеляційній та касаційній інстанціях та залишене без змін Верховним Судом в частині витребування спірної земельної ділянки. Судовими рішеннями встановлено, що згідно з проектом організації і розвитку лісового господарства Львівського державного лісового господарства, затвердженого Державним комітетом лісового господарства України, квартал 44 Брюховицького лісництва за функціональним зонуванням лісопарку, віднесений до зони масового відпочинку. Спірна земельна ділянка на момент її продажу, 05.11.2008р., перебувала у власності держави та в постійному користуванні Львівського державного лісогосподарського об`єднання «Львівліс» , і не була вилучена в його користування. Відтак, Брюховицька селищна рада не мала права відчужувати таку, так як не була її власником. Відповідно ТзОВ «Новобуддизайн» не мало правових підстав набувати у власність та відчужувати земельну ділянку іншим особам, а відповідач ОСОБА_3 виходячи з наведеного, набув таку без достатньої правової підстави. Оскільки ці обставини встановлені судовими рішеннями, то повторному дослідженню, в силу ч.4 ст.82 ЦПК України, не підлягають.В подальшому, витребувана земельна ділянка за кадастровим № :04:003:0061, площею 0,7000 га була роз`єднана в 7 земельних ділянок. Згідно інформації відділу Держгеокадастру у м. Львові №10-13-0.37-529/109-18 від 14.05.2018, така є архівною в результаті її поділу на 7 ділянок, у тому числі: земельна ділянка за кадастровим № :04:003:0076 площею 0,1543 га., яка перебувала у власності ОСОБА_3 на підставі заяви про поділ від 28.09.2009, ВМК №432224, реєстр. №3896.На даний час, вказана земельна ділянка перебуває у власності ОСОБА_2 , яку вона придбала на підставі договору купівлі-продажу № 1246 від 08.05.2010р.Враховуючи наведене, не вдається можливим виконати рішення суду у справі №1328/970/12 про витребування у ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,7000 га за кадастровим №:04:003:0061, оскільки такого об`єкта цивільних прав не існує. Разом з цим, ділянка № :04:003:0076 площею 0,1543 га відноситься до земель держлісфонду.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 9 грудня 2021 року клопотання Львівської обласної прокуратури про заміну учасника справи його правонаступником задоволено. Замінено позивача у справі № 466/9577/18 Кабінет Міністрів України на його правонаступника Львівську обласну державну адміністрацію. Залучено Львівську обласну державну адміністрацію як позивача.

Згідно ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, яке перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. ст. 321, 328 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 373 ЦК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України та набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. (ст. 84 Земельного кодексу України). Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

Статтею 125 Земельного кодексу України регламентовано, що право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою ст. 126 Земельного кодексу України.

Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. (ч.3 ст. 388 ЦК України ). Також, частиною першою вказаної статті передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно п. 22 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 Цивільного кодексу України).

Якщо в такій ситуації, а саме так обґрунтовано підставу позову, пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 Цивільного кодексу України. У зв`язку з цим, необхідно розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише і випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Таким чином, у відповідності до вимог ст. ст. 330, 388 ЦК України, право власності на земельну ділянку, яку було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване.

Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Пунктом 23 вищевказаної Постанови ВССУ від 07.02.2014 № 5 встановлено, що відповідно до ст.387 ЦК України та ч.3 ст. 10 ЦПК України, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Верховний Суд у своїй Постанові №6-140цс 14 від 17.12.2014 зробив правовий висновок про те, що власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст.ст. 387, 388 ЦК України.

Окрім цього, Верховним Судом України звернуто увагу на те, що при розгляді спорів щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у ст.388 ЦК України. Під час розгляду спорів про витребування майна мають бути встановлені всі юридичні факти, які визначені ст. ст. 387, 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. Аналогічна правова позиція міститься в постанові колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України № 6-53цс12.

Подібний правовий висновок викладений у Постанові ВСУ в справі № 6-99цс14. Так, беручи до уваги зокрема ст. ст. 7, 8, 27 Лісового кодексу України, ст. ст. 13, 149 Земельного кодексу України, ст.388 Цивільного кодексу України, Верховний Суд України зазначив: «установивши, що земельні ділянки загальною площею 8,8643 га (у тому числі й спірна земельна ділянка площею 0,5000 га), що розташовані в районі АДРЕСА_1 , які були відчужені за рішенням селищної ради, належать до земель лісового фонду, що віднесені до категорії лісів першої групи (ліси населених пунктів, які призначені для виконання рекреаційних, санітарно-гігієнічних та оздоровчих функцій), та на час прийняття селищною радою рішення про їх відчуження перебували в державній власності та вибули з володіння власника держави поза його волею, оскільки відповідно до чинного законодавства право розпорядження ними належало Кабінету Міністрів України, проте жодних дій щодо розпорядження зазначеними земельними ділянками Кабінетом Міністрів України не вчинялось, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для витребування спірної земельної ділянки в добросовісного набувача в порядку статті 388 ЦК України».

Як вбавчається з матеріалів справи, 18.09.2012р. Шевченківським районним судом м.Львова ухвалено рішення №1328/970/12, яким задоволено позов прокурора та витребувано в ОСОБА_3 земельну ділянку кадастровий №:04:003:0061, площею 0,7000 га, державний акт серії ЯЖ №907041, зобов`язано повернути спірну земельну ділянку у розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України.

Вказане судове рішення, в частині витребування земельної ділянки, залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23.05.2013р., яке також залишено без змін Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.09.2013р.

У вказаній вище справі встановлено, що на момент прийняття спірного рішення від 23.10.2008 та на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.11.2008, остання перебувала у власності держави та в постійному користуванні Львівського державного лісогосподарського об`єднання «Львівліс» та не була вилучена в його користування. Відтак, Брюховицька селищна рада не мала права відчужувати спірну земельну ділянку, оскільки не була її власником та не могла розпоряджатися нею, а відповідно ТзОВ «Новобуддизайн» не мав правових підстав набувати у власність та відчужувати іншим особам, а відповідач ОСОБА_3 виходячи з наведеного, набув земельну ділянку без достатньої правової підстави».

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням суду у справі №1328/970/12 беззаперечно встановлено факт незаконного вибуття з державної власності земельної ділянки за кадастровим № :04:003:0061, яка було розділена на 7 частина та одна з яких була відчужена в користь відповідачки.

Відповідачкою під час розгляду даної справи не спростовано того факту, що земельна ділянка за кадастровим № :04:003:0061 вибула з власності держави на незаконних підставах, чи в разі вибуття такої земельної ділянки на незаконних підставах і її поділу з присвоєнням нових кадастрових номерів, що було зроблено в даній ситуації, позбавляє позивача на право звернення до суду з даним позовом.

Відтак, належність земельної ділянки за кадастровим №.04:003:0061 до лісового фонду, її перебування у державній власності, не вилучення останньої, відсутність повноважень у Брюховицької селищної ради на її відчуження та набуття ОСОБА_3 земельної ділянки без достатньої правової підстави уже встановлено судовими рішеннями у вищевказаній справі та не спростовано у даній справі жодними доказами.

На стадії виконання рішення суду у вищевказаній справі встановлено, що витребувана земельна ділянка за кадастровим №:04:003:0061, площею 0,7000 га роз`єднана в 7 земельних ділянок.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно №121691987 та даних Публічної кадастрової карти України, відомості щодо земельної ділянки відсутні. Між тим, відповідно до інформації відділу Держгеокадастру у м.Львові №10- 13-0.37-529/109-18 від 14.05.2018, земельна ділянка із кадастровим номером № :04:003:0061 є архівною в результаті її поділу на 7 земельних ділянок, до яких зокрема входить і спірна земельна ділянка за кадастровим №№:04:003:0076 площею 0,1543 га. Згідно вказаної інформації, така перебувала у власності ОСОБА_3 на підставі заяви про поділ від 28.09.2009, ВМК №432224, реєстр. №3896, державний акт на право власності на земельну ділянку від 27.11.2009 за №02:09:436:00028.

15.04.2016р. право власності на земельну ділянку з кадастровим № :04:003:0076 зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №1246 від 08.05.2010р., посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юзва Н.Б. державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯИ №184502, виданого 27.11.2009р. Управлінням Держкомзему у м. Львові; витягу з ДЗК про земельну ділянку № 016 від 06.04.2016р., виданого відділом Держгеокадастру у м. Львові. Площа ділянки становить 0,1543 га, цільове призначення 03.02 - для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти. Даний факт також стверджується відомостями з Державного земельного кадастру.

Враховуючи вказане, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про підставність позовних вимог, оскільки спірна земельна ділянка за кадастровим №:04:003:0061 належала до лісового фонду і перебувала у державній власності, тому у Брюховицької селищної ради не було повноважень відчужувати таку, а право розпоряджатися даними ділянками належить Кабінету Міністрів України, що встановлено судовими рішеннями, наявних в матеріалах справи та в подальшому незаконного набуття її ОСОБА_3 , яка в подальшому роз`єднана на сім земельних ділянок, до яких входить і спірна земельна ділянка за № :04:003:0076, що перебуває у власності відповідачки ОСОБА_2 .

Що стосується строку позовної давності, то, на думку колегії суддів, такий прокурором пропущено не було, про що правильно вказував суд у своєму рішенні.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно №121691987 від 24.04.2018 за запитом «кадастровий №:04:003:0061» та даних Публічної кадастрової карти України відомості щодо земельної ділянки відсутні.

Лише на стадії виконання рішення суду у вищевказаній справі № 1328/970/12 встановлено, що витребувана земельна ділянка за кадастровим №:04:003:0061, площею 0,7000 га поділена на 7 земельних ділянок.

Відповідно до інформації відділу Держгеокадастру у м.Львові від 14.05.2018 № 10-13-0.37-529/109-18, земельна ділянка із вказаним кадастровим номером є архівною в результаті її поділу на 7 окремих, у тому числі з №:04:003:0076, площею 0,1543га.

Спірна, за даним позовом, земельна ділянка за кадастровим №:04:003:0076 перебувала у власності ОСОБА_3 на підставі заяви про поділ від 28.09.2009, серії ВМК № 432224, реєстраційний № 3896 (державний акт на право власності на земельну ділянку зареєстрований 27.11.2009 за №02:09:436:00029 кн. записів 02-7). На даний час ділянка перебуває у власності ОСОБА_2 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 121818578 від 24.04.2018, за параметрами запиту «земельна ділянка з кадастровим № :04:003:0076» вбачається, що право власності на спірну земельну ділянку 15.04.2016 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №1246 від 08.05.2010, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юзва Н.Б.; державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯИ №184502, виданого 27.11.2009 Управлінням Держкомзему у м.Львові; витягу з ДЗК про земельну ділянку серія та №016 від 06.04.2016, виданого відділом Держгеокадастру у м.Львові. Площа вказаної земельної ділянки становить 0,1543 га, цільове призначення 03.02 - для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти.

Як вбачається із листа заступника Державного секретаря Кабінету Міністрів України від 09.11.2018 №21383/0/2-18, у Секретаріаті Кабінету Міністрів України відсутня інформація про обставини поділу архівної ділянки площею 0,70 га з кадастровим номером :04:003:0061 (смт. Брюховичі Шевченківського району м. Львова) в результаті чого утворена земельна ділянка з кадастровим номером :04:003:0076. Про зазначені обставини Секретаріату стало відомо із запиту прокуратури Львівської області.

Відтак, органи прокуратури не могли бути обізнані в тому, що земельна ділянка за кадастровим №:04:003:0076 перебуває у власності ОСОБА_2 з 2010 року, оскільки доступ до такої інформації був лише у сторін укладеного договору від 8.05.2010, а саме: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Підчас розгляду справи в судах обох інстанцій відповідачкою не доведено наявності у прокурора чи позивача можливості дізнатися про порушене право в момент укладення договору 8.05.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про відчуження земельної ділянки.

Прокуратура Львівської області звернулася до КМУ із запитом №05/1-630 вих.18 від 26.10.2018, щодо наявності інформації у власника про незаконне вибуття з державної власності земельної ділянки лісового фонду площею 0,7000 га, кадастровий номер :04:003:0061, що розташована в районі смт. Брюховичі Шевченківського району м.Львова. І лише на стадії виконання рішення суду у справі №1328/970/12 прокуратурою Львівської області встановлено, що витребувана земельна ділянка з кадастровим номером :04:003:0061, площею 0,7000 га роз`єднана на 7 земельних ділянок. Вказана обставина не була спростована стороною відповідача під час розгляду справи.

Крім цього, що стосується звернення до суду з даним позовом саме прокурора, то слід вказати на те, що державний орган, що компетенції якого відносяться питання, що порушені у даному спорі та який мав би ініціювати такий позов (позивач) протягом тривалого часу жодних дій з цього приводу не вчиняв та слід вважати фактично самоусунувся від виконання своїх функцій, тому звернення прокурора до суду за захистом інтересів держави слід вважати виправданим та таким, що здійснено в межах вимог закону, без перевищення повноважень та необхідним у даній ситуації.

Вказані висновк, також, слід вважати відповідають і практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до змісту рішень якого при певних обставинах виступ прокурора на стороні особи, що бере участь у справі, може бути виправдана, «зокрема, інтересами захисту прав вразливих груп населення (дітей, інвалідів і т.п.), які не здатні захистити свої інтереси самостійно; або у випадках, коли дане порушення зачіпає інтереси великої кількості громадян; або, коли потрібно захистити інтереси держави, зокрема про це йдеться у справі «Менчинская проти Російської Федерації» (Menchinskaya v. Russia), № 42454/02, 15.01.2009 р. п. 35.

Що стосується доводів апелянта про те, що суд першої інстанції розглянув справу без належного її повідомлення, то з вказаного приводу слід вказати таке.

Згідно з частиною другою статті 211 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про місце, дату і час судового засідання.

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси, або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

За змістом частини третьої статті 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

Відповідно до частини п`ятої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.

Принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21) зроблено висновок, що: «обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою. […] У ситуації, коли суд першої інстанції розглянув справу за відсутності сторони, яка не була належним чином повідомлена про час та місце її розгляду, а суд апеляційної інстанції, повідомивши відповідну сторону належним чином, залишив таке рішення суду першої інстанції без змін, якщо такий учасник справи обґрунтовував свою апеляційну скаргу такою підставою, суд касаційної інстанції не може застосувати правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» (частина друга статті 410 ЦПК України). Тлумачення частини другої статті 410 ЦПК України свідчить, що: правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення; оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції; правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2019 року в справі № 201/6092/17 (провадження № 61-48215св18) вказано, що: «у матеріалах справи міститься довідка про доставку SMS (а.с. 114), згідно якої ОСОБА_5 було доставлено SMS-повідомлення про судове засідання, призначене на 25 липня 2018 року на 12 год 25 хв. Проте ця довідка не може вважатися доказом належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання, оскільки згідно пункту 2 Порядку надсилання учасникам судового процесу (кримінального провадження) текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 01 червня 2013 року № 73, текст судової повістки може бути надісланий судом Учаснику SMS-повідомленням лише після подання ним до суду заявки про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення. Така заявка оформляється безпосередньо в суді або шляхом роздруковування та заповнення Учасником форми, яка розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України. У матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_5 про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення. За таких обставин не можна вважати, що апеляційний суд належним чином повідомив ОСОБА_5 про дату, час і місце судового засідання».

Як вбачається з матеріалів справи, у такій містяться судові повістки про призначення судового засідання на 09 березня 2021 року, адресовані ОСОБА_2 та її представнику ОСОБА_4 (том 1, а. с. 237-238), відомості про направлення яких судом та отримання їх відповідачкою/її представником відсутні.

На аркушах справи №№ 239, 240 (том 1) наявні довідки про доставку SMS-повідомлень ОСОБА_2 та її представнику ОСОБА_4 про призначення судового засідання на 09 березня 2021 року, які не є доказом належного повідомлення сторони відповідача про дату, час і місце розгляду справи, оскільки з заявами про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення відповідачка та її представник до суду першої інстанції не зверталися.

Відповідно слід ввжати, що ні відповідачка, ані її представник не були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції порушено вимоги закону щодо належного повідомлення відповідачки про час та місце судового розгляду, відтак наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки справу в суді першої інстанції розглянуто за відсутності ОСОБА_2 , яка належним чином не повідомлена про дату, час і місце розгляду справи й обґрунтовувала свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи вказане, апеляційну скаргу слідзадовольнити частково. Рішення ж Шевченківського районного суду міста Львова від 9 березня 2021 року слід скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов задоволити у повному обсязі. А саме слід витребувати з приватної власності відповідачки в державну власність на користь Львівської обласної державної адміністрації спірну земельну ділянку.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 09 березня 2021 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов прокурора Львівської області в інтересах Кабінету Міністрів України, правонаступником якого є Львівська обласна державна адміністрація до ОСОБА_2 (третя особа Кабінет міністрів України) про витребування майна з незаконного володіння задовольнити.

Витребувати з приватної власності ОСОБА_2 в державну власність, на користь Львівської обласної державної адміністрації, земельну ділянку за кадастровим № :04:0030076, площею 0,1543 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, номер запису про право власності 14238431, що розташована в районі вул. Ряснянської смт. Брюховичі Шевченківського району м. Львова.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь Прокуратури Львівської області сплачений судовий збір у розмірі 7 310 ( сім тисяч триста десять) грн. 82 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2022 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: С.М. Копняк

М.М. Шандра