Ухвала

Іменем України

18 жовтня 2022 року

місто Київ

справа № 1512/9133/2012

провадження № 61-9379ск22

Верховний Суд, який діє у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

стягувач - ОСОБА_1 ,

боржники: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

заінтересована особа - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

вирішуючи питання відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на постанову Одеського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року, ухвалену колегією суддів у складі: Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Дришлюка А. І.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь заборгованість у розмірі 53 629, 50 дол. США, що еквівалентно 428 633, 78 грн.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», у якому просив визнати протиправними дії, визнати бездіяльність щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, визнати кредитний договір недійсним, визнати договір поруки недійсним, визнати договір застави недійсним.

Рішенням від 04 жовтня 2012 року Київський районний суд м. Одеси задовольнив позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Суд стягнув солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 49 326, 99 дол. США, що еквівалентно 394 245, 97 грн, на відшкодування заборгованості за кредитом; відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2

01 листопада 2016 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та Публічне акціонерне товариство «Юнекс Банк» (далі - ПАТ «Юнекс Банк») уклали договір відступлення права вимоги за кредитним договором від 06 лютого 2006 року № 014/0049/74/45162.

01 листопада 2016 року ПАТ «Юнекс Банк» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Стандарт Фінанс Групп» (далі - ТОВ «Стандарт Фінанс Групп») уклали договір відступлення права вимоги за кредитним договором від 06 лютого 2006 року № 014/0049/74/45162.

03 листопада 2016 року ТОВ «Стандарт Фінанс Групп» та ОСОБА_4 уклали договір відступлення права вимоги за кредитним договором від 06 лютого 2006 року № 014/0049/74/45162.

Надалі 04 листопада 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали договір відступлення права вимоги за кредитним договором від 06 лютого 2006 року № 014/0049/74/45162.

ОСОБА_1 05 січня 2021 року подала до суду заяву про заміну сторони виконавчого провадження, обґрунтовуючи своє клопотанням посиланням на договір про відступлення прав вимог за кредитним договором, що укладений 04 листопада 2016 року між нею та ОСОБА_4 .

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою від 02 лютого 2021 року Київський районний суд м. Одеси відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження у цивільній справі № 1512/9133/2012.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням статей 512, 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, зокрема, кредитором є банк або інша фінансова установа, що відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11.

Постановою від 22 серпня 2022 року Одеський апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2021 року скасував.

Суд задовольнив заяву ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження.

Замінив сторону виконавчого провадження (стягувача у виконавчих листах) з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ОСОБА_1 у справі № 1512/9133/2012.

Суд апеляційної інстанції погодився з тим, що дійсно ОСОБА_1 не відноситься до тих суб`єктів, які мають право на здійснення фінансових операцій, проте за умовами договору про відступлення прав вимоги у неї з`явилося право виключно вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором, тобто первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору.

Додатково суд апеляційної інстанції зазначив, що предметом вирішення у цій справі є виключно клопотання про заміну сторони виконавчого провадження, а не оспорювання договору про відступлення прав вимоги. Встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний), без оспорювання або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду заяви про заміну сторони виконавчого провадження.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 19 вересня 2022 року із використанням поштового зв`язку направили до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просять скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2021 року залишити в силі.

Узагальнені доводи осіб, які подали касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що суд апеляційної інстанції не врахував правові висновки, сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, які застосовані судом першої інстанції, відповідно до яких відступлення права вимоги за кредитним договором не може здійснюватися на користь фізичної особи.

Також заявники вважають, що наступне відступлення права грошової вимоги має здійснюватися шляхом укладення саме договору факторингу з відповідним суб`єктом, а не шляхом укладення договору про відступлення права вимоги з фізичною особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц).

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з таких підстав.

Право, застосоване судом

Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, зазначені у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Відповідно до пункту 28 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо заміни сторони у справі (процесуальне правонаступництво) або сторони виконавчого провадження.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.

Такий висновок Верховний Суд зробив з огляду на таке.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «По виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні відбувається шляхом заміни на будь-якій стадії виконавчого провадження стягувача або боржника іншою особою у зв`язку з її вибуттям, тобто підставою заміни боржника в результаті правонаступництва є настання певних обставин, які мають юридичне значення і в результаті яких виникають цивільні права та обов`язки або пряма вказівка акта цивільного законодавства, що не залежить від умов та порядку здійснення виконавчого провадження органами і посадовими особами.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

Тлумачення частини першої статті 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із способів заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги є правочином, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).

За своєю суттю заміна кредитора в зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є видом серед усіх підстав для правонаступництва; заміна сторони у цивільному процесі можлива на будь-якій його стадії.

Заміна стягувача не порушує законних прав та інтересів боржника та з врахуванням положень статті 516 ЦК України не залежить від його згоди щодо такої заміни.

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-122цс13.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 2-3627/09 (провадження

№ 61-16520сво18) зазначено, що підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних (тобто цивільних) правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах. До того ж правило статті 442 ЦПК України має імперативний характер, оскільки в ній прямо визначено правило поведінки, а саме: замінити сторону виконавчого провадження, а не замінювати сторону виконавчого провадження лише у відкритому виконавчому провадженні чи за інших обставин. Отже заміна сторони виконавчого провадження її правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і без відкритого виконавчого провадження, тобто може бути здійснена на будь-якій стадії процесу. Без заміни сторони виконавчого провадження правонаступник позбавлений процесуальної можливості ставити питання про відкриття виконавчого провадження та вчиняти інші дії згідно із Законом України «Про виконавче провадження». Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин.

Предметом процесуального вирішення у цій справі є вимога про заміну сторони виконавчого провадження, а не оспорювання договору про відступлення прав вимоги.

Верховний Суд врахував, що вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження здійснюється судом за перевірки та надання оцінки доказам, наданим на обґрунтування відповідної заяви, зокрема, їх достовірності та достатності для висновків про перехід прав та обов`язків сторони виконавчого провадження до іншої особи на підставі правочину, якому має бути надана оцінка на предмет нікчемності, тобто недійсності в силу положень закону (постанови Верховного Суду від 30 червня 2022 року у справі № 757/9754/13-ц, від 27 липня 2022 року у справі № 592/8859/15).

При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) - без оспорювання або визнання його недійсним у встановленому законом порядку - не входить у межі дослідження під час розгляду такої заяви, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у здійсненні заміни сторони процесу правонаступником, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеній статтею 204 ЦК України (постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17 січня 2020 року у справі № 916/2286/16).

Врахувавши наведені обставини, встановивши чинність договору про відступлення прав вимоги від 04 листопада 2016 року, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви про заміну стягувача його правонаступником.

Доводи касаційної скарги про те, що наступне відступлення права грошової вимоги має здійснюватися виключно шляхом укладення договору факторингу, а не договору про відступлення права вимоги, відхиляються Верховним Судом, оскільки не є предметом цього спору.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для заміни сторони виконавчого провадження не спростовують, на законність судового рішення не впливають, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Загальні висновки

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини

(далі - ЄСПЛ) визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на постанову Одеського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року є необґрунтованою.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за заявою про заміну сторони виконавчого провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на постанову Одеського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак