КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/6583/2022 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року АТ «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником якого є ТОВ «Вердикт Капітал») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому просило суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 192 815, 42 грн, що складається з:

- простроченої заборгованості по основному боргу в сумі 4 021 доларів США, що за курсом НБУ складає 84 496,09 грн;

- простроченої заборгованості по відсоткам в сумі 558,65 доларів США, що за курсом НБУ складає 11 739,30 грн;

- простроченої заборгованості по щомісячній комісії в сумі 1 583,27 грн;

- заборгованості по пені за несвоєчасне погашення кредиту, відсотків за користування кредитними коштами та щомісячної комісії в сумі 94 996,76 грн.

Також позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму сплаченого судового збору за подання позовної заяви у розмірі 3 654 грн.

В обґрунтування позовних вимог товариство вказувало, що відповідно до умов кредитного договору №52-36/08-А від 29 квітня 2008 року, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відповідачу ОСОБА_1 було надано кредит в розмірі 12 693 доларів США зі сплатою 12,5% річних та кінцевим терміном погашення до 28 квітня 2015 року.

У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, протягом тривалого часу, станом на 05 червня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 192 815,42 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь у судовому порядку.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року позовні вимоги ТОВ «Вердикт Капітал» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» 192 815,42 грн в рахунок стягнення заборгованості за кредитним договором №52-36/08-А від 29 квітня 2008 року, 3 654 грн судового збору, а всього 196 469,42 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої вважає оскаржуване рішення безпідставним, необґрунтованим, прийнятим із порушенням норм процесуального та матеріального права, та таким, що підлягає скасуванню в апеляційному порядку з урахуванням наступного.

Так, апелянт вказує, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не було взято до уваги його заяву про застосування строків позовної давності (а.с.52), подана до суду 10 листопада 2015 року, що є підставою для відмови у позові.

ОСОБА_1 вказує, що розрахунок заборгованості, наявний в матеріалах справи, не відповідає дійсності, оскільки в ньому вказані періодичні платежі, які ним ніколи не здійснювались. Наголошує, що останній платіж був сплачений ним 10 січня 2009 року, яким чином в розрахунку заборгованості з`явилися інші, пізніші платежі, йому невідомо, довести факт того, що останні ніколи не існували також неможливо.

Крім того, зазначає, що в розрахунку заборгованості відсутні необхідні реквізити, а підписаний він невідомими особами, розрахунок заборгованості не може підтверджувати існування кредитної заборгованості, оскільки не є касовим документом та документом первинного бухгалтерського обліку відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» (в редакції чинній на момент подання позовної заяви), а тому він не є доказом в розумінні статті 76 ЦПК України.

Також апелянт вважає, що судом першої інстанції безпідставно не взяті до уваги документи Міністерства оборони України (а.с.87-88, 90-91, т.1) відповідно до яких він був призваний на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_1 18 травня 2014 року, а з 15 червня 2014 року по 18 лютого 2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей.

Таким чином, ОСОБА_1 вважає доведеним факт перебування на службі в Збройних силах України та те, що з об`єктивних причин він не міг укласти Додаткову угоду до кредитного договору (а.с.98-100, т.1) 24 жовтня 2014 року у м. Києві.

Разом із тим, апелянт звертає увагу, що відповідно до пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в редакції, що діяла на момент проходження ним військової служби - військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

ОСОБА_1 також вважає, що позивачем було порушено територіальну підсудність розгляду справи, оскільки пунктом 7.7. Кредитного договору встановлено договірну територіальну підсудність справ за позовами, які випливають з нього, а саме: будь - який позов, що може бути заявлений кожною зі сторін цього договору у порядку цивільного судочинства у зв`язку з укладанням, зміною, розірванням, дійсністю або виконанням цього договору, підлягає розгляду в суді за місцем знаходження відділення №52 філії «Центральне регіональне управління» ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», що знаходиться за адресою:м. Київ, вул. Щорса, буд. 31 в Печерському районі, а тому, на думку апелянта, саме в Печерський суд міста Києва повинен був звернутися позивач.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просить апеляційний суд у відповідності до вимог статті 378 ЦПК України скасувати рішення суду першої інстанції та направити справу за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва на новий розгляд, а у випадку не визнання причин поважними, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, враховуючи заяву про застосування строків позовної давності та проходження відповідачем військової служби.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги позивача, мотивував своє рішення тим, що відповідач ОСОБА_1 отримав від ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» кредитні кошти у сумі 12 693 доларів США, тобто банк зі свого боку виконав умови договору, а сам ОСОБА_1 , у свою чергу, не сплачував позивачу рівних часток сум кредиту кожного місяця, відсотків погашення кредиту, як то передбачає укладений договір, а тільки періодично та частково, тобто він неналежним чином виконував свої зобов`язання по вказаному договору, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за вказаним договором кредиту в сумі 192 815,42 грн.

Апеляційний суд не може погодитись із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 29 квітня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є позивач, та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №52-36/08-А, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредитні кошти в розмірі 12 693 доларів США зі сплатою 12,5% річних та кінцевим терміном погашення до 28 квітня 2015 року (а.с.5-7, 64-67, т.1).

Вказаний кредит за даним договорам відповідач ОСОБА_1 отримав від позивача 29 квітня 2008 року (а.с.86, 95 т.1). Згідно договору погашення заборгованості здійснюється шляхом перерахунку грошових коштів на відповідні кредитні рахунки банку.

Також встановлено, що 24 жовтня 2014 року між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та відповідачем по справі ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №52-36/08-А від 29 квітня 2008 року (а.с.98-100, т.1).

В подальшому, 15 листопада 2018 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за договором кредиту №52-36/08-А від 29 квітня 2008 року (а.с.176-186, т.1).

З матеріалів справи вбачається, що банк надсилав відповідачу по справі повідомлення щодо необхідності погашення наявної простроченої заборгованості за договором кредиту №52-36/08-А від 29 квітня 2008 року, а саме 31 березня 2010 року та 08 червня 2010 року й відповідач по справі отримував вказані листи, що підтверджується копіями зворотних повідомлень (а.с.11-12, а також зворотній бік, т.1).

Також позивачем до суду першої інстанції було подано розрахунок заборгованості станом на 05 червня 2015 року, відповідно до якого загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №52-36/08-А від 29 квітня 2008 року складає 192 815,42 грн, що складається з: простроченої заборгованості по основному боргу в сумі - 4 021 доларів США (що за курсом НБУ 21,0137 грн/1 долар США - 84 496 грн); простроченої заборгованості по відсоткам в сумі 558,65 доларів США (що за курсом НБУ 21,0137 грн./1 долар США - 11 739,30 грн); простроченої заборгованості по щомісячній комісії в сумі - 1 583,27 грн; заборгованості по пені за несвоєчасне погашення кредиту, відсотків за користування кредитними коштами та щомісячної комісії, в сумі 94 996,76 грн (а.с.73-83, т.1).

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Звертаючись до суду з позовом, АТ «Банк «Фінанси та Кредит» вказує на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Відповідно до положень статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Так, матеріалами справи підтверджено, що між сторонами було укладено кредитним договір, відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти в розмірі 12 693 доларів США, що також підтверджується квитанціями банку про видачу готівки ОСОБА_1 (а.с.86, т.1).

Крім того, апеляційний суд критично оцінює доводи апеляційної скарги щодо того, що 24 жовтня 2014 року ОСОБА_1 не було підписано додаткову угоду до №1 до кредитного договору №52-36/08-А від 29 квітня 2008 року, оскільки останній перебував на військовій службі, оскільки належних та допустимих доказів визнання вказаного правочину недійсним матеріали справи не містять й відповідачем надано не було.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Так, з матеріалів справи вбачається, що сторони домовились про те, що відповідачу буде надано кредитні кошти в розмірі 12 693 доларів США зі сплатою 12,5% річних та кінцевим терміном погашення до 28 квітня 2015 року (п.2.1 та п.4.1 кредитного договору).

Відповідно до положень п.4.7 кредитного договору №52-36/08-А від 29 квітня 2008 року передбачено, що позичальник щомісяця, в строк з 1 по 10 число кожного місяця, сплачує щомісячну комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 121,79 грн. У зазначений строк сплачується комісійна винагорода за попередній календарний місяць.

За невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність відповідно до діючого законодавства України (п.7.6. кредитного договору).

Таким чином, сторони також в письмовому вигляді обумовили розмір процентів, порядок їх нарахування та сплати.

Таким чином, позивач правомірно пред`явив позовні вимоги до відповідача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором договору №52-36/08-А від 29 квітня 2008 року.

Разом з тим, судом першої інстанції не було враховано, що відповідачем ОСОБА_1 було зроблено заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог банку (а.с.52, т.1).

Відповідно до положень статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до положень статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частини 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

У постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що, виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просить стягнути заборгованість із відповідача за період з 29 квітня 2008 року й станом на 05 червня 2015 року, однак із даним позовом звернулось до суду першої інстанції 20 серпня 2015 року.

Враховуючи зазначені обставини, а також зроблену відповідачем заяву про застосування строку позовної давності, апеляційний суд доходить висновку, що до стягнення підлягає заборгованість за кредитним договором за тілом кредиту і відсотками за останні три роки до моменті звернення із даним позовом до суду, а саме за період з серпня 2012 року по серпень 2015 року. В той же час, до позовних вимог про стягнення пені слід застосувати строк позовної давності в один рік, тобто з серпня 2014 року по серпень 2015 року.

Однак, разом із застосуванням строку позовної давності, апеляційний суд також керується положеннями частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Вказана стаття 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» була доповнена частиною 15 Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації».

Відповідно до прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» передбачено поширити дію пункту 3, підпункту 3 пункту 4, пункту 9 розділу І цього Закону на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Відповідач по справі до суду першої інстанції надав документи, які підтверджують факт того, що ОСОБА_1 18 травня 2014 року був призваний на військову службу до лав Збройних Сил України на виконання Указу Президента України від 06 травня 2014 року №454/2014 «Про часткову мобілізацію» (а.с.87-89, т.1).

Крім того, відповідно до довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, виданої Військовою частиною НОМЕР_1 від 24 квітня 2015 року №2317, ОСОБА_1 дійсно в період з 15 червня 2014 року по 18 лютого 2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей (а.с.90, т.1).

Таким чином, встановлено, що ОСОБА_1 був призваний на військову службу до лав Збройних Сил України 18 травня 2014 року й саме із цієї дати банк не мав нараховував відповідачу пеню та проценти за користування кредитом.

Враховуючи зазначені обставини, а також строк перебування відповідача на військовій службі, період, за який банк не мав нараховувати пеню, проценти становить з 18 травня 2014 року по 18 лютого 2015 року.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, з наданих банком розрахунків вбачається, що з відповідача ОСОБА_1 підлягає до стягнення сума у розмірі 163 213,77 грн, яка складається із наступного:

- сума заборгованості по основному боргу за кредитом у розмірі 2 273,81 доларів США (що за курсом НБУ 21,0137 грн/1 долар США - 47 781,16 грн);

- прострочена заборгованість по відсоткам у розмірі 406,45 доларів США (що за курсом НБУ 21,0137 грн./1 долар США - 8 541,01 грн);

- прострочена заборгованість по щомісячній комісії у розмірі 1 339,69 грн;

- заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 96 781,46 грн;

- заборгованості по пені за несвоєчасне погашення відсотків у розмірі 8 770,45 грн.

За таких обставин, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог банку в повному обсязі, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення кредитної заборгованості.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Оскільки апеляційний суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог на суму 163 213,77 грн, а відповідно до Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору за подачу позовної заяви майнового характеру становив 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, то позивачу необхідно компенсувати судовий збір у розмірі 1 632,13 грн (1 відсоток від суми 163 213,77 грн) за рахунок держави, з урахуванням тих обставин, що відповідач є учасником бойових дій та звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (, 04053 м. Київ, вул. Кудрявський Узвіз, 5-Б) заборгованість за кредитним договором №52-36/08-А від 29 квітня 2008 року у розмірі 163 213,77 грн.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (, 04053 м. Київ, вул. Кудрявський Узвіз, 5-Б) судовий збір у розмірі 1 632,13 грн за рахунок держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв