Справа № 185/4474/21
Провадження № 2/175/1088/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(З А О Ч Н Е)

18 липня 2022 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Бойко О.М.,

при секретарі Кучеренко О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог: Відділ реєстрації та обліку виконавчого комітету Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, Виконавчий комітет Павлоградської міської ради Дніпропетровської області як орган опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини, надання дозволу реєстрації місця проживання дитини без згоди батька дитини,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини, надання дозволу реєстрації місця проживання дитини без згоди батька дитини, в якому просила суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 без письмової згоди батька - ОСОБА_2 , а також надати дозвіл на зняття з реєстрації місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з житлової площі за адресою: квартира АДРЕСА_2 та на реєстрацію його місця проживання разом з матір`ю ОСОБА_1 , на житлову площу за адресою: квартиру АДРЕСА_3 без згоди батька, - ОСОБА_2 .

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання надала письмову заяву у якій повністю підтримала пред`явлений позов з-підстав викладених у ньому, просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив.

На підставі ст.280 ЦПК України, за згодою позивача, суд вважає за можливе розглянути справу в заочному порядку.

Представник третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору у судове засідання не з`явилися, що не перешкоджає можливості здійснити розгляд справи без їх участі на підставі доказів наявних в матеріалах справи.

У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Вивчивши позовну заяву з додатками, надавши оцінку доказам наданих позивачем, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивачка та відповідач перебували у у зареєстрованому шлюбі з 26.02.2014 року по 03.01.2015 року. У даному шлюбі у них народилася син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану адміністрації Хасинського району Магаданської області Російської Федерації від 27.05.2014 року.

На даний час шлюб між сторонми у встановленому законом порядку розірвано рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року (копія рішення про розірвання шлюбу справа № 185/1554/16-ц наявна в матеріалах справи). Після розірвання шлюбу позивачка, разом з сином, була зареєстрована на постійне місце проживання по АДРЕСА_4 .

Також судом встановлено, що 15 березня 2016 року мати позивачки, ОСОБА_4 , придбала квартиру АДРЕСА_3 , яка належить її на праві власності (договір купівлі-продажу квартири серія HAT 664359, зареєстрований приватним нотаріусом за №193 від 15.03. 2016 року). Разом з тим, ОСОБА_4 , як власник зазначеного житла, не заперечує щодо проживання та реєстрації постійного проживання позивачки та її сина (онука власниці майна) у квартирі АДРЕСА_3 . Тобто позивачка має намір змінити адресу реєстрації свого місця проживання та місця проживання малолітньої дитини саме за адресою: АДРЕСА_1 , де позивачка з сином, фактично, вже переїхали та мешкають з 17.04.2016 року.

Разом з тим, судом встановлено, що колишній чоловік позиваки та батько їх спільної дитини, ОСОБА_2 , відмовляється у добровільному порядку з`явитися в органи ЦНАП для надання відповідної згоди на зняття з реєстрації та реєстрацію за новою адресою їх спільної дитини, у зв`язку з чим, позивачка, як мати неповнолітнього сина, вимушена звернутись до суду з даним позовом в інтересах дитини.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.04.2021 року позивачка звернулася до Відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Павлоградської міської Ради Дніпропетровської області про реєстрацію місця проживання малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , тобто за місцем фактичного проживання позивачки, але їй було відмовлено у реєстрації сина у зв`язку з не наданням письмової згоди батька на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини, що підтверджується відповідним листом від 29.04.2021 р. № 245/р.

Після чого, 25.05.2021 року ОСОБА_1 знову звернулася до відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Павлоградської міської Ради про зняття з реєстрації в квартирі АДРЕСА_2 її і зареєструвати за адресою: АДРЕСА_1 . Однак їй також відмовлено у знятті з реєстрації та реєстрації місця проживання за іншою адресою (лист відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Павлоградської міської Ради від 26.05.2021 року №280/р), оскільки дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками. Таким чином, позивачка не можу знятися з реєстрації за місцем проживання у квартирі та провести реєстрацію за іншою адресою без згоди батька.

Так, відповідно до вимог чинного законодавства України, для зняття з реєстрації місця проживання дитини потрібна згода батька. Відповідач безпідставно відмовляється надати таку згоду, що створює ряд незручностей, в тому числі, пов`язаних з оформленням дітей до школи, інших закладів роз вітку дітей, обслуговуванням у лікаря за місцем фактичного проживання. Відсутність реєстрації місця проживання дитини за місцем фактичного проживання позивача суперечить інтересам та суттєво обмежує реалізацію їх прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема, права на охорону здоров`я, на освіту та соціальний захист.

Зокрема, судом встановлено, що наразі син позиваки навчається в Павлоградської загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №17, яка територіально знаходиться по АДРЕСА_5, та розташована недалеко від будинку за адресою нинішнього фактичного проживання позивачки разом з дитиною.

Приписами частини 4 статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до приписів частини 2 статті 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.

Згідно з приписами частини 3 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо мати або батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч.1 ст. 161 СК України).

Відповідно до статті 6 Закону України «Про свободу вибору пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

Згідно п.18 розділу «Реєстрації місця проживання Правил реєстрації місця проживання» затверджених Постановою КМ України від 02.03.2016 року № 207 у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Статтею 3 Конвенції ООН «про права дитини» від 20.11.1989 року із змінами, ратифікованою Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року № 789- XII, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Разом з тим, суд приймає до уваги ту обставину, що спору щодо місця проживання дитини разом саме з позивачкою між сторонами ніколи не було, так як відповідач, з часу розірвання шлюбу (17 березня 2016 року) жодного разу дитину не бачив, не займається його вихованням та аліментів на його утримання не сплачує.

Так, Згідно ч.1 ст. 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Аналіз наведених норм права, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із суб`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини необхідно врахувати найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд насамперед має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. З Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Велика Палата ВС зауважила, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Враховуючи вищевказані обставини справи та приймаючи до уваги норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що пред`явлені позовні вимоги за даним позовом є обґрунтовані та доведеними доказами наявними в матеріалах справи, тому підлягають повному задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Керуючись ст. ст. 105, 110, 112, 160, 180, 181, 182, 184 Сімейного кодексу України, ст.ст. 12, 13, 76, 130,141, 223, 263-266, 280-282 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог: Відділ реєстрації та обліку виконавчого комітету Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, Виконавчий комітет Павлоградської міської ради Дніпропетровської області як орган опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини, надання дозволу реєстрації місця проживання дитини без згоди батька дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 без письмової згоди батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Надати відповідному відділу реєстрації та обліку громадян дозвіл на зняття з реєстрації з місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з житлової площі за адресою: АДРЕСА_2 та на реєстрацію місця проживання дитини разом з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на житлову площу за адресою: АДРЕСА_1 без письмової згоди батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) суму судового збору у розмірі 908,00 грн.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку він може подати протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя О.М. Бойко