Справа № 201/6544/20
Провадження № 2/201/125/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2022 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Демидової С.О.,

з секретарем судового засідання Галко С.Д.

за участі

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача.

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 10 липня 2020 року звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, в якій просила суд:

Припинити право ОСОБА_3 на 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку літ- А-1 загальною площею 49,2 кв.м., житловою 26,9 кв.м., гаражу літ. Б, вбиральні літ Г, душу літ.Д.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку літ- А-1 загальною площею 49,2 кв.м., житловою 26,9 кв.м., гаражу літ. Б, вбиральні літ Г, душу літ.Д.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 184 011 грн., які внесені попередньо ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду за № 017442 згідно квитанції №0.0.17552898, код квитанції 2007-4534-8333-7201 від 30 червня 2020 року та квитанції 1-1668К від 14 травня 2021 року.

В обґрунтування позовних вимог з урахування їх уточнень позивач посилалась на те, що вона є власником 5/6 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . відповідач протягом тривалого часу, а саме з дня оформлення правовстановлюючих документів в домоволодінні не мешкає, а мешкає за кордоном, будинком не цікавиться. На її неодноразові звернення до відповідача з проханням продати їй належну йому частину домоволодіння за ринковою вартістю, відповідач постійно відмовлявся, тому позивач вимушена була звернутися до суду з даною позовною заявою (т. 1 а.с. 2-6, 181-186).

09 жовтня 2020 року, 15 жовтня 2020 року представником відповідача надано відзив на позовну заяву в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки позивач позбавляє його єдиного житла. Також зазначив, що позивач перешкоджає ОСОБА_3 потрапити до спірного будинку (т. 1 а.с. 57-58, 73-75).

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 10 липня 2020 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (т. 1 а.с.32).

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно- довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (т. 1 а.с.33).

До суду 03 серпня 2020 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (т. 1 а.с.40).

Ухвалою судді від 03 серпня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників (т. 1 а.с. 41-42).

16 вересня 2020 року ухвалою суду задоволено клопотання позивача про витребування доказів (т. 1 а.с. 46-47).

Ухвалою суду від 20 жовтня 2020 року у цивільній справі призначено проведення будівельно технічної експертизи (т. 1 а.с. 100-103).

Після проведення експертизи провадження 01 квітня 2021 року було поновлено (т. 1 а.с. 143).

05 серпня 2021 року ухвалою суду клопотання позивача про витребування доказів залишено без задоволення (т. 1 а.с. 198-199).

Ухвалою суду від 26 серпня 202 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду (т. 1 а.с. 203-204).

Позивач да її представник в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, причин не явки суду не повідомили.

Фактичні обставини встановленні судом.

ОСОБА_1 на підставі договору довічного утримання, ВРЕ №778439 реєстр №1-389, від 19 лютого 2011 року посвідченого Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою належить 4/6 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 1/6 частини зазначеного домоволодіння (т. 1 а.с.27-28).

З наведеного вбачається, що будинок АДРЕСА_1 , належить позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності, яку позивач просить припинити у зв`язку з неможливістю розпорядження належним їй майном.

Відповідно до наданого висновку експерта за результатами проведення судової будівельно - технічної експертизи № 4767/4768/-20 по цивільній справі №201/6544/20 від 12 березня 2021 року виділити 1/6 частку об`єкту нерухомого майна - домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , відповідно до часток співвласників 1/6 та 5/6 часток не можливо. У зв`язку з неможливістю розподілу житлового будинку розташованого за адресою АДРЕСА_1 , варіанти виділення 1/6 частки домоволодіння, відповідно до часток співвласників 1/6 та 5/6 часток, відсутні. Ринкова вартість 1/6 частки домоволодіння АДРЕСА_1 складає 184 011 грн. (т. 1 а.с. 118-142).

Позивачем на депозитний рахунок суду за № 017442 внесено 184 011 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.17552898, код квитанції 2007-4534-8333-7201 від 30 червня 2020 року та квитанцією 1-1668К від 14 травня 2021 року (т. 1 а.с.234-235).

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, якими можуть бути:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним;3) припинення дії, яка порушує право;4) відновлення становища, яке існувало до порушення;5) примусове виконання обов`язку в натурі;6) зміна правовідношення;7) припинення правовідношення;8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина друга статті 16 ЦК України).

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, провадження № 14-651цс18).

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦІІК України визначено, що доказами с будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами: 2) висновками експертів: 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які .містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

У частині першій статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Так, статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 зроблено висновок про те, що відсутність у статті 365 ЦК України конструкції «за наявності одночасно» свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Вказані судові рішення свідчать про єдність практики застосування положень статті 365 ЦК України. Виходячи із встановлених у справі обставин, з врахуванням при вирішенні спору інтересів усіх співвласників, суд вирішує питання щодо наявності або відсутності підстав вважати, що припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року в справі № 6-81 цс 11 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17.

При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном (Постанова Верховного суду від 18 липня 2019 року по справі № 210/2236/15-ц, провадження № 61-33924св18.

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Так, позивач при пред`явленні позовних вимог посилається на те, що відповідачем порушуються її права як співвласника буд. АДРЕСА_1 , на підтвердження чого надала відповідь на її звернення до Соборного ВП Дніпровського відділу поліції Дніпропетровської області де вказано, що її звернення розглянуті відповідно до Закону України про «Звернення громадян», а матеріали перевірки списано в архів.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч.2ст.364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Заявляючи позовні вимоги про припинення права спільної часткової власності, позивачем не доведено належними та допустимими доказами неможливість спільного володіння та користування майном з відповідачем.

Отже, з огляду на зазначене та не згоду відповідача на отримання компенсації за його частку підстав для припинення права спільної часткової власності на вимогу іншого співвласника у цій справі відсутні, а звідси позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

За таких обставин, немає й підстав для задоволення позовної вимоги про визнання права власності, оскільки визнання права власності можливе виключно як наслідок припинення права на вказану частку у спільному майні.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд мас виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія А. N 303-А, п. 29).

Судові витрати розподілити на підставі ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 11 жовтня 2022 року

Суддя С.О. Демидова