РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/1418/22

Провадження № 22-ц/4815/1124/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Хилевича С.В., Ковальчук Н.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянув в порядку письмового провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бойчук К.М. на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 липня 2022 року, ухвалене в складі судді Харечко С.П., повний текст рішення виготовлено 11 липня 2022, у справі № 569/1418/22,

в с т а н о в и в :

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позов мотивовано тим, що 22 вересня 2021 року о 16 год 25 хв, в м.Рівне по вул.Осипова, 48, на перехресті нерівнозначних доріг вулиць Дарвіна-Осипова водій ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом Ford Galaxy державний номерний знак НОМЕР_1 при виїзді з другорядної дороги на головну не надав дорогу автомобілю Mitsubishi Galant державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок чого трапилась дорожньо-транспортна пригода.

10.11.2021 року та 14.12.2021 року Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» (далі - ПрАТ «УПСК»), в якому був застрахований автомобіль відповідача, на підставі страхових актів виплатило позивачу страхове відшкодування в сумі 46885,80 грн та 21906,65 грн.

Оскільки суми виплаченого страхового відшкодування недостатньо для відновлення пошкодженого транспортного засобу позивач, вважає, що відповідач має сплатити різницю між вартістю завданого збитку і сумою страхового відшкодування, що становить 23697,82 грн.

Просив суд стягнути з відповідача на свою користь 23697,82 грн. різниці між вартістю завданого збитку і сумою страхового відшкодування.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 липня 2022 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Зазначає, що має право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, безпосередньо особою, яка завдала шкоди.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає.

Установлено, що цивільно-правова відповідальність винної особи, якій належить автомобіль MITSUBISI GALANT д.н.з. НОМЕР_2 , була застрахована у ПАТ «Українсько-пожежно-страхова компанія» згідно з Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АТ/0493571.

22 вересня 2016 року в м. Рівне по вул. Осипова, 48, на перехресті нерівнозначних доріг вулиць Дарвіна-Осипова водій ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом Ford Galaxy державний номерний знак НОМЕР_1 при виїзді з другорядної дороги на головну не надав дорогу автомобілю Mitsubishi Galant державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок чого трапилось зіткнення, що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів.

Постановою Рівненського міського суду від 01 жовтня 2021 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП .

По факту ДТП, відповідно до норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів», ОСОБА_1 згідно страхового акта №175/037/015639/21/1 отримала страхове відшкодування 10.11.2021 року в розмірі 46885,80 грн. та згідно страхового акту №175/037/017300/21/1 від 14.12.2021 року отримала відшкодування 14.12.2021 року в розмірі 21906.65 грн. від ПрАТ «УПСК».

Відповідно до звіту №021ДА від 19.10.2021 року про оцінку автомобіля MITSUBISI GALANT д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 проведеного аварійним комісаром, оцінювачем ОСОБА_3 , вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля MITSUBISI GALANT д.н.з. НОМЕР_2 в результаті його пошкодження при ДТП, складає (без ПДВ): 94490,27 грн.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон № 85/96-ВР) передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону № 85/96-ВР. До них згідно з пунктом 9 частини першої вказаної статті віднесено страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує Закон № 1961-IV.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц зробила висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) підвередила вищезазначений висновок, вказавши, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника. Іншої норми, яка визначала б особливості відповідальності осіб, що застрахували свою цивільну відповідальність, у главі 82 ЦК України немає. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У відповідності до статей, 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Місцевий суд мотивував рішення тим, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, коли згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача на час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПрАТ «УПСК», суд першої інстанції, посилаючись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, відмовив у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача майнової шкоди.

Колегія суддів, вважає вірними висновки суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з полісом № АТ/0493571 від 19.04.2021 року обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, ліміт відповідальності на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну становить 130 000 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивач отримавши від ПрАТ «УПСК», у якому була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача, страхове відшкодування у значно меншому розмірі, ніж становить ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну, до ПрАТ «УПСК» про виплату 23697 грн. 82 коп., не звертався, хоча вказана сума не перевищує ліміту страхування відповідача у ПрАТ «УПСК».

Враховуючи вищенаведені висновки Великої Палати Верховного Суду, у спірних правовідносинах майнова шкода завдана позивачу в результаті ДТП, у межах страхової суми (суми страхового відшкодування) має бути відшкодована страховиком. У разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, позивач погодився з такою оцінкою заподіяної автомобілю шкоди і за власним бажанням отримав страхову суму. Дії страхової компанії не оспорював.

Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Витрати, за подання апеляційної скарги слід віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бойчук К.М. залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 липня 2022 року залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 13 жовтня 2022 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Хилевич С.В.

Ковальчук Н.М.