Справа № 161/4166/21 Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р. М.
Провадження № 22-ц/802/791/22 Категорія: 39 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

секретар судового засідання Новік Н.І.,

з участю представника позивача Мельник В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу спадкодавця, за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 червня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ «ПриватБанк») в березні 2021 року звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_3 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 25 грудня 2006 року. При підписанні анкети-заяви вона підтвердила свою згоду на те, що ця заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Банком на підставі договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, надано кредитну картку. В подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 8 000 грн. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши позичальнику можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором в межах встановленого кредитного ліміту. В процесі користування кредитним рахунком позичальник своєчасно не надала банку кошти для погашення заборгованості за зобов`язаннями, внаслідок чого за кредитним договором виникла заборгованість.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкоємцями, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є відповідачі, що підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідачів, де в якості адреси реєстрації зазначена АДРЕСА_1 . На виконання вимог ст. 1281 ЦК України банком 08 квітня 2018 року було направлено претензію кредитора до Луцької районної державної нотаріальної контори та 17 травня 2018 року було отримано відповідь, в якій зазначалось, що спадкоємці померлої ОСОБА_3 із заявами про прийняття чи відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертались, а спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії АТ КБ «ПриватБанк». Відповідачі прийняли спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника, а спадкування обов`язків відбулося відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, так як відповідачі не відмовилися від прийняття спадщини у передбачений цивільним законодавством строк 6 місяців від дня відкриття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину і 26 жовтня 2020 року спадкоємцям було направлено лист-претензію, але ніяких дій не вчинено.

Станом на дату смерті заборгованість ОСОБА_3 перед банком за кредитним договором №б/н від 25 грудня 2006 року становила 7690,84 грн. Позивач просив стягнути з відповідачів на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 7 690,84 грн. за кредитним договором б/н від 25 грудня 2006 року та вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 червня 2022 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати вищевказане рішення суду у цій справі та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Вважає, що рішення прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права. Жодних доказів того, що відповідачі не мешкали разом із позичальником за адресою своєї реєстрації на момент відкриття спадщини, матеріали справи не містять. Факт постійного проживання разом ізі спадкодавцем може підтверджуватись відміткою у паспорті спадкоємця про місце реєстрації особи, що в силу положень статті 1268 ЦК України дає підстави для висновку про належність спадщини спадкоємцеві з часу її відкриття. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує щодо вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. Суд вийшов за межі вимог ч.ч.1,2,5 ст.12 ЦПК України, оскільки спростував доводи позивача, при тому що відповідачі участі у справі не брали і будь-яких заперечень не подавали, не надали доказів, що розмір спадкового майна є меншим, ніж заборгованість спадкодавця по кредиту, що існують інші спадкоємці, а також не надали доказів, що будинок, в якому мешкав спадкодавець, йому не належить.

Представник позивача ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з підстав у ній викладених.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено доказів, які підтверджують той факт, що відповідачі прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 , а тому у відповідачів відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора в межах успадкованого майна.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду з огляду на таке.

Судом встановлено, що 25 грудня 2006 року ОСОБА_3 на підставі заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № б/н, отримала від АТ КБ «ПриватБанк» кредит на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами, на умовах, визначених банком. ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шість місяців з часу відкриття спадщини), він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з частинами 2, 4 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Згідно з положеннями статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Таким чином, правовідносини, що виникли між позивачем та позичальником, після її смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем і спадкоємцями боржника та вирішуються у порядку, визначеному статтею 1282 ЦК України.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

При вирішенні спору про стягнення із спадкоємців коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Згідно обґрунтувань позовної заяви та апеляційної скарги, позивач вважає, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є такими що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 в силу ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки були зареєстровані разом із спадкодавцем за однією адресою та проживали до дня її смерті.

Відповідно до ксерокопій паспортів, поданих позивачем, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 10 серпня 1999 року; ОСОБА_2 зареєстрована за цією ж адресою з 12 березня 2002 року. Факт реєстрації місця проживання відповідачів за вказаною адресою станом на день розгляду справи підтверджується відповіддю Відділу з організації надання адміністративних послуг Торчинської селищної ради від 16 вересня 2022 року на запит апеляційного суду.

Державна реєстрація відповідачів за тією ж адресою, що і спадкодавця, сама по собі не є беззаперечним доказом їх постійного спільного проживання на час смерті спадкодавця за адресою реєстрації.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17 (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св21), № 158/1838/19 (провадження № 61-6753св20), у яких зазначено, що сама по собі реєстрація місця проживання особи разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не є беззаперечним доказом постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час смерті останнього та не може свідчити відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини.

Згідно відомостей Першої Луцької державної нотаріальної контори Волинської області №480/01-09 від 25 березня 2021 року встановлено, що після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкова справа №79/2018 (у спадковому реєстрі №62322076) заведена 23 квітня 2018 року на підставі претензії кредитора (№231) від 25 березня 2018 року в порядку ст.1281 ЦК України за кредитним договором б/н від 27 січня 2009 року (сума вимоги 7 680,84 грн.), свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Кредитору повідомлено, що станом на день смерті ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач подав у нотаріальну контору 15 червня 2020 року заяву-претензією (№445) в порядку ст.1281 ЦК України за кредитним договором б/н від 27 січня 2009 року, сума вимоги 7 690,84 грн. Державним нотаріусом у відповідь повідомлено, що спадкова справа вже була заведена на підставі заяви-претензії аналогічного змісту від 25 березня 2018 року. Станом на 22 липня 2020 року в Луцьку районну державну нотаріальну контору Волинської області спадкоємці померлого із заявами про прийняття та оформлення спадщини не зверталися.

Задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна особа не набуває статусу спадкоємця і, як наслідок, у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.

Позивач не вказав про існування рухомого чи нерухомого майна, що входило б до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 .

Позивачем ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі не зазначено спадкоємцями якої черги за законом є відповідачі і не доведено, що відповідачі є спадкоємцями ОСОБА_3 . В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідачі протягом тривалого часу проживали спільно зі спадкодавцем за однією адресою, що вони фактично прийняли спадщину.

Доводи позивача проте, що спадкоємцями після боржника ОСОБА_5 є відповідачі, як особи, що зареєстровані за однією з боржником адресою, не свідчать про те, що вони безумовно є спадкоємцями останньої, оскільки доказів того, що відповідачі належать до кола спадкоємців за законом і спадкоємців тієї черги, яка закликана до спадкування (з першої по п`яту чергу), позивачем суду не надано. Реєстрація відповідачів за місцем мешкання спадкодавця не є підставою для задоволення вимог позивача, як кредитора померлого боржника, оскільки статус відповідачів як спадкоємців боржника-спадкодавця належними, допустимими та достатніми доказами не підтверджений.

Також колегія суддів звертає окрему увагу на те, що 25 грудня 2006 року ОСОБА_3 на підставі заяви про відкриття рахунку і надання послуг, приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № б/н, отримала від АТ КБ «ПриватБанк» кредит на картковий рахунок НОМЕР_1 зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 2% в місяць з розрахунку 360 днів в році, сума кредитного ліміту 2 60 грн., тип кредитного ліміту фінансовий фіксований, строк дії карткового рахунку до липня 2008 року, строк дії кредитного ліміту відповідає терміну дії картки. Дата відкриття рахунку 25 грудня 2006 року.

Відповідно до умов п.3.1.3 Умов та Правил надання банківських послуг, приєднаних позивачем до матеріалів позовної заяви, вбачається, що при завершенні строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшло письмова заява держателя про закриття карткового рахунку, а також за умови наявності грошових коштів на картковому рахунку для оплати послуг з виконання розрахункових операцій по картковому рахунку (в передостанній день місяця закінчення строку дії) і при дотриманні інших умов продовження, передбачених договором.

Згідно довідки банку, старт карткового рахунку почався з 27 січня 2009 року із встановленим кредитним лімітом у розмірі 390 грн., зміна умов кредитування (збільшення кредитного ліміту) відбувалась: 15 лютого 2011 року кредитний ліміт у розмірі 500 грн., 16 березня 2011 року - кредитний ліміт у розмірі 4 600 грн., 03 червня 2011 року - кредитний ліміт у розмірі 5 400 грн., 20 квітня 2012 року - кредитний ліміт у розмірі 6 000 грн., 14 січня 2014 року 8 000 грн., 29 липня 2018 року - кредитний ліміт у розмірі 0 грн. ОСОБА_3 було надано наступні кредитні картки: НОМЕР_2 від 27 січня 2009 року, 466377 від 31 березня 2010 року, 304799 від 09 січня 2014, 117408 від 21 вересня 2017 року, 117408 від 18 грудня 2017 року, що стверджується відповідною довідкою кредитора, яка міститься в матеріалах справи

Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що станом на 03 листопада 2020 року заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором № б/н від 25 грудня 2006 року за період з 27 січня 2009 року по 03 листопада 2020 року становить 7 690,84 грн.

Натомість, хоч позивачем і заявлено позовні вимоги про стягнення заборгованості спадкодавця за кредитним договором б/н від 25 грудня 2006 року, однак матеріали справи не містять даних про те, що кредитний договір б/н від 25 грудня 2006 року (картковий рахунок № НОМЕР_1 із встановленим кредитного ліміту у розмірі 2 060 грн.), строк дії якого завершився у липні 2008 року, був продовжений шляхом видачі позичальнику картки з новим строком дії. Так само позивач надає розрахунок заборгованості за кредитним договором б/н від 25 грудня 2006 року, обчислюючи його з 27 січня 2009 року (дата укладення нового кредитного договору б/н від 27 січня 2009 року з відкриттям карткового рахунку НОМЕР_2 із встановленням (а не збільшенням/зменшенням) кредитного ліміту у розмірі 390 грн.) по 03 листопада 2020 року.

Позивач надіслав на адреси реєстрації місця проживання відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 листи-претензії від 21 жовтня 2020 року, в яких зазначив про те, що у ОСОБА_3 існує заборгованість за кредитним договором б/н від 27 січня 2009 року у розмірі 7 690,84 грн., яку просив сплатити на його користь. Матеріали справи не містять даних про звернення кредитора з листами-претензіями до держнотконтори та ймовірних спадкоємців позичальника щодо задоволення його вимог про погашення заборгованості спадкодавця за кредитним договором б/н від 26 грудня 2006 року, про що заявлено у позовних вимогах.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З огляду на наведене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову. Під час ухвалення рішення суд вирішив питання, які поставлені у ст. 264 ЦПК України, оцінив докази в їх сукупності, і не порушив принципу змагальності. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" залишити без задоволення. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 червня 2022 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді