Справа № 350/684/22
Номер провадження 2/350/337/2022
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 жовтня 2022 року селище Рожнятів
Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області
головуючого судді Бейка А.М.
секретаря Маєвської С.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду селища Рожнятів у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом, шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -
позивачка звернулася до Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області із позовною заявою до відповідача, у якій просить усунути перешкоди їй у користуванні будинковолодінням по АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням.
Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є власником домоволодіння, що знаходиться за вищезазначеною адресою. Відповідач по справі доводиться їй колишнім чоловіком її дочки, тобто колишнім чоловіком її дочки ОСОБА_2 , оскільки 22.04.2021 шлюб між ними було розірвано. Відповідач тільки зареєстрований у належному йому домоволодінні, однак не проживає там з березня 2021 року. Вважає, що відповідач втратив право на користування житловим приміщенням.
У судове засідання позивачка не прибула, направила до суду заяву, в якій просила справу розглянути у її відсутності, позов підтримує, не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі.
Відповідач у судове засідання також не прибув, хоча був повідомлений належним чином про день час та місце розгляду справи, відзиву на позов не подав.
Згідно з ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
У відповідності до вимог ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Беручи до уваги положення ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, а також те, що відповідач клопотань про відкладення судового засідання на адресу суду не направляв, в силу положень ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за доцільне здійснити судовий розгляд за його відсутності.
Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинство більш ефективно.
Враховуючи вищезазначене, суд вважає за можливе і доцільне розглянути справу у відсутності сторін з ухваленням заочного рішення та при наявних матеріалах справи, яких достатньо, щоб вирішити питання про права та обов`язки сторін.
У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, суд вважає за можливе не здійснювати фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що буде відповідати приписам ст.247 ч.2 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні письмові докази в їх сукупності, встановивши таким чином фактичні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, виходячи з наступного.
Нормами ст.4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.
За змістом ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч.1, 7 ст.319 ЦК України).
Підстави втрати права на користування житловим приміщенням регулюються ст.ст.71, 72 ЖК України в разі користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського фонду та ст.405 ЦК України в разі користування майном (житлом) власника членами його сім`ї.
Права власника будинку визначеніст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Згідно зіст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 64 ЖК України передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Судом встановлено, що позивачці на праві приватної власності належить будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.4) та копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с.5).
Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 22.04.2021 (а.с.9) установлено, що між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , яка є дочкою позивачки, було розірвано шлюб.

Довідкою №360 від 23.06.2022 підтверджено, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у буд. АДРЕСА_1 .

Актом, складеним уповноваженою комісією Цінівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області від 23.06.2022 (а.с.7) підтверджено, що відповідач ОСОБА_2 , 1983 року народження, зареєстрований у буд. АДРЕСА_1 , але фактично з березня 2021 року за вказаною адресою не проживає.

Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідач суду не надав, як і не встановлено поважності причин його не проживання за місцем реєстрації.

Згідно з ч.2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно дост.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права, на переконання суду, визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-якого порушення свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Крім того, аналіз зазначеної норми у її співвідношенні з нормами ст.405 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Про обґрунтованість таких висновків суду свідчать також і правові позиції Верховного Суду України, неодноразово висловлені ним і своїх рішеннях (в тому числі, у справі № 688/63/15-ц від 16.11.2016).

Отже, як передбачено приписами ст.ст.386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник згідно вимог ст.ст.16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі, і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже, позивач на власний розсуд може визначити яким шляхом необхідно усунути його порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач за місцем реєстрації не проживає більше року без поважних причин, а його реєстрація у будинку перешкоджає позивачці у здійсненні права власності, так як вона не може розпорядитися та користуватися на власний розсуд належним їй нерухомим майном, тільки через те, що у належному йому будинку зареєстрований відповідач.

Враховуючи вищевикладене та доводи позивачки, суд вважає, що реєстрація відповідача у будинку, який належить позивачу на праві приватної власності, порушує права останньої, оскільки перешкоджає здійсненню нею права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності.

За таких обставин суд вважає позов таким, що підлягає до задоволення, а відповідача слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням у житловому будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі ст.ст.15, 16, 319, 405 ЖК України, керуючись ст.ст.247, 259, 263-265,268, 273, 280 - 282, 284 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом, шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - задоволити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні будинковолодінням по АДРЕСА_1 , визнавши ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вказаною адресою.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у користь ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительки АДРЕСА_1 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок судових витрат.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто Рожнятівським районним судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Бейко