Провадження № 2/752/2719/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22.09.2022 року Голосіївський районний суд міста Києва

у складі: головуючого по справі судді - Мазура Ю.Ю.,

секретаря - Луценко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дерев?янко Вікторія Вікторівна про визнання частково недійсним шлюбного договору,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 , звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дерев?янко В.В. про визнання частково недійсним шлюбного договору посвідченого приватним нотаріусом КМНО Дерев?янко В.В. та зареєстрований в реєстрі за №1487 від 27.09.2017, а саме пункт 3, пункт 4 та пункт 5.

Позов обґрунтований тим, що 15.02.2013 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис № 108.

27.09.2017 між позивачем та відповідачем був укладений Шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дерев`янко В.В. та зареєстрований у реєстрі за № 1487 (далі - Шлюбний договір). Позивач вказує, що положення Шлюбного договору, а саме пункт 3, пункт 4 та пункт 5, не відповідають приписам ст. 97 СК України, так як містять умови, які ставлять позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище та суперечать чинному законодавству.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11.01.2021 справу передано на розгляд до Голосіївського районного суду м. Києва за підсудністю.

У червні 2021 року вищезазначена цивільна справа надійшла на адресу Голосіївського районного суду м. Києва.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23.06.2020 відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

16.08.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач, в особі свого представника адвоката Сидоренко О.О., заперечила проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки зі змісту оскаржуваних пунктів Шлюбного договору та договору в цілому вбачається, що умови шлюбного договору містять взаємні права та обов`язки сторін, при укладенні сторони були попередньо ознайомлені з наслідками вчинюваної нотаріальної дії, в тому числі з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності угод, розуміли значення та умови цього правочину, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні та те, що він не носить характеру уявного, удаваного. Відповідач вказує, що позивач неодноразово підписував відповідні заяви щодо відсутності будь-яких посягань на майно відповідача та не висловлював своїх заперечень щодо укладених відповідачем правочинів, а саме нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_1 від 04.08.2017 та від 27.09.2017. Доводи позивача, що Шлюбний договір ставить його у надзвичайно невигідне матеріальне становище ніяким чином не підтверджується належними та допустимими доказами.

22.09.2022 Голосіївським районним судом м. Києва постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не з?явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, на адресу суду від його представника ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі позивача, у якій представник позивача просив позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, на адресу суду від її представника Сидоренка О.О. надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі відповідача, у якій представник відповідача просив у задоволенні позовної заяви відмовити повністю.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами.

За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом встановлено, що 15.02.2013 Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис № 108.

27.09.2017 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений Шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дерев`янко В.В. та зареєстрований у реєстрі за № 1487 (далі - Шлюбний договір).

Частинами 1, 9 ст. 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у ч. 2 ст. 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у ст. 64 СК України. У частині першій цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, в тому числі шлюбний договір, насамперед, є категорією цивільного права, то відповідно до ст. 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Частина 3 ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Принцип свободи договору відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акту законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Згідно ст. 93 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ст. 94 СК України шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

За ст. 103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

У ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Так, відповідно до п. 1 Шлюбного договору визначено, що положення цього договору будуть застосовуватися виключно майнових відносин між Подружжям і не стосуватимуться інших питань подружнього життя, у тому числі майнових прав та обов`язків Подружжя як батьків.

У п. 3 Шлюбного договору сторони домовились про непоширення на майно (в т.ч. нерухоме майно рухоме майно, акції дивіденди, частки в товариствах і підприємствах, грошові кошти, тощо), набуте Чоловіком або Дружиною під час перебування у зареєстрованому шлюбі до підписання, нотаріального посвідчення і набрання чинності цим Договором та набуте після підписання і нотаріального посвідчення Шлюбного договору, положень статті 60 Сімейного кодексу України і домовились вважати відповідне майно особистою приватною власністю того з Подружжя, на чиє ім`я воно набуте. З метою уникнення непорозумінь, після підписання і нотаріального посвідчення Шлюбного договору для оформлення будь-яких договорів щодо майна кожен з Подружжя має право діяти самостійно та жодному з Подружжя не потрібно письмової згоди іншого Подружжя.

Пунктом 4 Шлюбного договору передбачено, що сторони домовились про непоширення на майнові обов`язки (у т.ч. боргові зобов`язання), набуті Чоловіком або Дружиною до і після набрання чинності Шлюбним договором, положень статті 60 Сімейного кодексу України і домовились вважати відповідні обов`язки особистими майновими обов`язками того з Подружжя, на чиє ім`я вони набуті. За зобов`язаннями одного з Подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на ту частку у праві спільної сумісної власності Подружжя, яка виділена йому в натурі.

За приписами п. 5 Шлюбного договору сторони домовились про непоширення на здійсненні за рахунок одного з Подружжя поліпшення майна, що є особистою приватною власністю іншого з Подружжя, положень статті 60 Сімейного кодексу України і домовились вважати такі поліпшення особистою приватною власністю того з Подружжя, чиєю особистою приватною власністю є відповідне майно, яке було поліпшено.

Частинами 2, 3 та 5 ст. 97 СК України встановлено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Частинами 4, 5 ст. 93 СК України передбачено обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке під лягає державній реєстрації.

Відповідно до п. 22 постанови пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» якщо шлюбним договором змінено передбачений законом режим спільної сумісної власності, то при розгляді спору про поділ майна подружжя суду необхідно виходити з умов такого договору. При цьому слід мати на увазі, що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 СК положення шлюбного договору, що ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушують його права та інтереси, на вимогу такої сторони за рішенням суду можуть бути визнані недійсними з підстав, установлених ЦК.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01.09.2020 у справі 626/2014/17-ц зазначив, що надзвичайно невигідне матеріальне становище має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, а норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши умови Шлюбного договору, суд вважає, що його умови не є такими, що суперечать закону та ставлять позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, оскільки умовами шлюбного договору не обмежені рівні права обох сторін.

Домовленість сторін Шлюбного договору про непоширення на майно (в т.ч. нерухоме майно рухоме майно, акції дивіденди, частки в товариствах і підприємствах, грошові кошти, тощо), набуте Чоловіком або Дружиною під час перебування у зареєстрованому шлюбі до підписання, нотаріального посвідчення і набрання чинності цим Договором та набуте після підписання і нотаріального посвідчення Шлюбного договору, положень статті 60 Сімейного кодексу України і домовленість вважати відповідне майно особистою приватною власністю того з Подружжя, на чиє ім`я воно набуте - повністю відповідає вимогам ч. ч. 2, 5 ст. 97 СК України.

Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості, що позивач звертався до відповідача з вимогою зміни або розірвання шлюбного договору, як то передбачено умовами Шлюбного договору.

Разом з тим, матеріали справи містять заяву позивача ОСОБА_1 від 04.08.2017, якою останній надає свою згоду на придбання відповідачем ОСОБА_2 будь-якого рухомого та нерухомого майна на території Королівства Іспанія та зазначає, що набуте дружиною майно не буде вважатися спільною сумісною власністю подружжя, а буде її особистою приватною власністю. Вказана заява позивача ОСОБА_1 від 04.08.2017 посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дерев`янко В.В. та зареєстрована у реєстрі за №1223.

Аналогічні положення містяться у заяві позивача ОСОБА_1 від 27.09.2017 посвідченій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дерев`янко В.В. та зареєстрованій у реєстрі за №1488.

Також, суд звертає увагу на те, що із оспорюваного договору убачається, що при укладенні Шлюбного договору, сторони попередньо були ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлювали природу правочину та значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, зміст його відомий, підписаний, як свідчення про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору.

Окремо слід звернути увагу на те, що сам текст Шлюбного договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Позивач на час посвідчення Шлюбного договору власноручним підписом засвідчив, що текст договору йому повністю зрозумілий і його воля була направлена саме на укладення Шлюбного договору.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимогам процесуального закону позивачем не надано суду достатніх доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність пунктів Шлюбного договору, а також те, що позивач не довів з посиланням на належні, допустимі, достатні та достовірні докази те, що Шлюбний договір, укладений між сторонами, поставив позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, суд приходить до висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

У порядку ст. 141 ЦПК України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дерев?янко Вікторія Вікторівна про визнання частково недійсним шлюбного договору - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.Ю. Мазур