Номер провадження: 22-ц/813/8263/22
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Орловської Н.В.,

суддів Князюка О.В.,

Пузанової Л.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Одесі без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 19 липня 2022 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

28 грудня 2019р. Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» звернулось до Малиновського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 51 387,17 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15 грудня 2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ОСОБА_1 укладений договір позики, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти у розмірі 1201,00 грн на строк десять днів, зі сплатою процентів за користування позикою, а саме: 1,9 % від суми позики, але не менше ніж 30 грн за перший день користування позикою, 1,9 % від суми позики щоденно, починаючи з другого дня в межах строку позики, 1,9 % від суми позики, що не була повернута вчасно, за кожен день користування позикою понад строк договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором.

Позивач зазначав, що він виконав умови договору та перерахував на рахунок ОСОБА_1 суму позики у розмірі 1201,00 грн.

Натомість позичальник ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав, грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим станом на 24 грудня 2019 року виникла заборгованість за договором позики у розмірі 51387,17 грн, яка складається з: 1201,00 грн - заборгованість за договором позики, 25222,18 грн по відсоткам, 24963,99 грн заборгованість за простроченими відсотками.

Ураховуючи викладене, ТОВ «ВЕЛЛФІН» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 51 387,17 грн, а також судові витрати в сумі 1921,00 грн.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 19 липня 2022 року позов ТОВ «ВЕЛЛФІН» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» заборгованість за договором позики в сумі 51 387,17 грн, а також судові витрати в сумі 1921,00 грн.

Вказане судове рішення мотивовано тим, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, який був укладений та підписаний сторонами в електронній формі, що відповідає вимогам статей 641, 644 Цивільного кодексу України. ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав, грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 24.12.2019р. становить 51 387,17 грн та підлягає стягненню з нього на підставі статей 536, 1048 ЦК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, просить рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 19 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір заборгованості, що підлягає стягненню на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН», з 51 387,17 грн до 1436,20 грн.

В обґрунтування своєї позиції зазначає, що судом першої інстанції не враховано позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постановах від 28.03.2018р. по справі №444-9519/12, від 04.07.2018р. по справі №310/11534/13-ц та від 31.10.2018р. по справі №202/4494/16-ц щодо заборони нарахування кредитором відсотків після спливу визначеного договором строку кредитування. Оскільки строк кредитування за договором позики, укладеним з позивачем, становив 10 днів, тому апелянт вважає обґрунтованим нарахування відсотків тільки за вказаний період. Таким чином апелянт визнає позов в частині стягнення основної суми заборгованості в сумі 1201,00 грн та відсотків за період з 15.12.2016 по 25.12.2016 в сумі 235,20 грн, що разом становить 1436,20 грн.

Крім того апелянт зазначає, що згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» договір не повинен містити умов, які є несправедливими щодо споживача, а вимога про нарахування та сплату пені, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у ч.3 ст. 509 та ч.1, 2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності та розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Відзив на апеляційну скаргу іншими учасниками не надано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, судом встановлено наступне.

Згідно ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ст.1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію», який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За приписами ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - пункт 2 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору - пункт 5 частини 1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію».

Встановлені під час розгляду фактичні обставини у справі свідчать про те, що Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН» перебувають в загальному доступі, розміщенні на офіційному сайті фінансової установи та в розумінні ст.633ЦК України є публічною пропозицією (офертою) на укладення договору позики із визначенням порядку і умов кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 15 грудня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (позикодавцем) та ОСОБА_1 (позичальником) укладений договір позики №106932 в електронній формі (а.с.19-23).

За умовами п.1.1 вищевказаного договору позики позикодавець надає позичальнику грошові кошти в сумі 1 201 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою.

Строк позики за цим договором складає десять днів, позика має бути повернута до 25 грудня 2016 року (пункт 1.3 договору позики).

Відповідно до п.1.4 договору позики договір є укладеним з моменту перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний позичальником.

15.12.2016 р. ТОВ «ВЕЛЛФІН» на картковий рахунок ОСОБА_1 перерахувало 1201,00 грн., що підтверджується повідомленням ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», яке надає ТзОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайр здійснює зарахування коштів, згідно з договором про організацію переказу грошових коштів від 18 травня 2016 року №ВП-180516-3 (а.с.24).

Обставини щодо укладання договору позики та отримання 15.12.2016р. коштів від ТОВ «ВЕЛЛФІН» в сумі 1201,00 грн відповідачем не заперечуються.

Пунктом 1.5 договору передбачено, що строк та проценти за користування позикою обчислюються за фактичну кількість календарних днів користування позикою на наступних умовах:

протягом строку позики, встановленого п.1.3 договору, розмір основних процентів складає 1,9% від суми позики, але не менше ніж 30 грн. за перший день користування позикою;

1,9% від суми позики щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п.1.3 договору. При цьому нарахування процентів проводиться в момент внесення позичальником коштів на погашення позики та належних на дату погашення платежів.

У разі, якщо позичальник не повернув суму позики у строк, встановлений пунктом 1.3 договору, нарахування процентів, встановлених пунктом 1.5.1 проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до дня повного погашення заборгованості за позикою, включаючи день погашення. Крім того, додатково до основних процентів, на вимогу позикодавця, доведену до позичальника шляхом розміщення відповідного повідомлення у особистому кабінеті, позичальник зобов`язаний сплатити 1,9 відсотка від суми позики за кожен день прострочення. При цьому нарахування процентів проводиться в момент внесення позичальником коштів на погашення позики та належних на дату погашення платежів.

У пункті 3.1 договору сторони досягли згоди, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься у відповідності до графіку розрахунків.

Згідно з визначеним сторонами графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною договору позики, повернення позики здійснюється позичальником одним платежем 25 грудня 2016 року в сумі 1 436,37 грн, з яких: 235,37 грн. сплата процентів за користування позикою за період із 15 грудня 2016 року по 25 грудня 2016 року; сума позики 1 201,00 грн.

Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що позичальник взяті не себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорі строк грошові кошти (суму позики) та нараховані проценти за користування позикою не повернув, внаслідок чого станом на 24 грудня 2019 року виникла заборгованість, яка, згідно розрахунку позивача, становить 51 387,17 грн. та складається із: заборгованості за кредитом - 1 201,00 грн.; заборгованості за відсотками 25222,18 грн. та заборгованості за простроченими відсотками - 24 963,99 грн. (а.с.25)

Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені ст.ст.1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на правові висновки Великої Палати у справах №444/9519/12, №310/11534/13-ц, № 202/4494/16-ц, вважає незаконним рішення суду першої інстанції в частині стягнення з нього на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» відсотків за користування позикою поза межами строку кредитування.

Колегія суддів вважає необґрунтованим вказаний довід апелянта з наступних мотивів.

У постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 4-10цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Натомість у договорі позики від 15.12.2016р. №106932 сторони унормували питання сплати процентів за користування позикою.

Зокрема, пунктом 1.5.2 договору передбачено, що у разі, якщо позичальник не повернув суму позики у строк, встановлений пунктом 1.3 договору, нарахування процентів, встановлених пунктом 1.5.1 проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до дня повного погашення заборгованості за позикою, включаючи день погашення

Тобто нарахування процентів за користування позикою припиняється у день фактичного її повернення, незалежно від закінчення строку дії договору позики.

Підстав для неврахування зазначеного, що стало наслідком узгодження сторонами договірних умов, не вбачається.

За таких обставин посилання скаржника на наведені вище правові висновки Великої Палати Верховного Суду не можуть бути застосовані як нерелевантні спірним правовідносинам у даній справі.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2022р. по справі №910/17048/17.

Довід апелянта щодо несправедливості умов договору позики колегія суддів також не бере до уваги, оскільки вимог про визнання договору або його частини недійсним з вказаних підстав ОСОБА_1 не заявлено.

Таким чином, встановивши під час розгляду справи, що позичальник взяті на себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорі строк грошові кошти (суму позики) та нараховані проценти за користування позикою не повернув, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за зобов`язанням в сумі 26 423,17 грн, яка складається із суми позики - 1 201,00 грн; процентів за користування позикою в межах строку кредитування за період із 15 грудня 2016 року по 25 грудня 2016 року - 235,37 грн. (за перший день 30 грн, за дев`ять днів строку кредитування з 15.12.2016р. по 25.12.2016р. по 1,9% від суми позики 205,37 грн); процентів за користування позикою поза межами строку кредитування за період з 26.12.2016р. по 24.12.2019р. 24986,80 грн (1201,00 грн х 1,9% х 1095 днів).

Разом з тим, колегія суддів вважає, що підстави для стягнення з відповідача на користь позивача прострочених процентів за користування позикою в сумі 24 963,99 грн відсутні, виходячи з наступного.

Як вбачається зі змісту позову, заявлену до стягнення суму заборгованості у розмірі 24 963,99 грн позивач обґрунтовує пунктом 1.5.2 договору позики від 15.12.2016 р., друге речення якого має наступний зміст: «додатково до основних процентів, на вимогу позикодавця, доведену до позичальника шляхом розміщення відповідного повідомлення у особистому кабінеті, позичальник зобов`язаний сплатити 1,9 відсотка від суми позики за кожен день прострочення.»

Отже, сторони дійшли згоди, що обов`язок позичальника щодо сплати додаткових 1,9% від суми позики за кожен день прострочення виникає виключно на вимогу позикодавця, оформлену шляхом розміщення відповідного повідомлення особистому кабінеті позичальника.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Враховуючи, що позивачем не надано доказів на підтвердження дотримання ним процедури пред`явлення вимоги у порядку, встановленому пунктом 1.5.2 договору, а саме шляхом розміщення відповідного повідомлення у особистому кабінеті позичальника ОСОБА_1 , тому позовні в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками в сумі 24 963,99 грн слід визнати необґрунтованими та відмовити у їх задоволенні.

Суд першої інстанції наведених обставин не врахував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ТОВ «ВЕЛЛФІН» у вказаній частині.

Згідно п.1 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

З огляду на викладене, рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 19.07.2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» заборгованості за договором позики за простроченими відсотками в сумі 24963,99 грн слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Щодо розподілу судових витрат апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. (ч.13 ст. 141 ЦПК України)

Оскільки за наслідком апеляційного перегляду справи суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог позивача про стягнення з ОСОБА_1 24 963,99 грн, що становить 48,6% від ціни позову, тому вказане рішення суду підлягає зміні в частині розподілу судових витрат, шляхом зменшення стягнутої з ОСОБА_1 суми судового збору на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» з 1921,00 грн до 987,40 грн (51,4%).

Крім того, з урахуванням пропорційності задоволених вимог апелянта понесені ним витрати по сплаті судового збору до суду апеляційної інстанції в сумі 2881,50 грн підлягають частковій компенсації за рахунок позивача, в сумі 1400,40 грн (48,6%).

Керуючись ст. ст.367,374,376,382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 19 липня 2022 року в частині задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики №106932 від 15.12.2016р. за простроченими відсотками в сумі 24963,99 грн скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог.

В іншій частині це ж рішення суду залишити без змін.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 19 липня 2022 року в частині розподілу судових витрат змінити, зменшивши суму стягнутих з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» витрат по сплаті судового збору з 1921,00 грн до 987,40 грн.

Стягнути з ТОВ «ВЕЛЛФІН» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору, понесені ним в суді апеляційної інстанції, в сумі 1400,40 грн (одна тисяча чотириста грн 40 коп).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови лише у випадках, встановлених п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча ________________ Н.В.Орловська

Судді: ________________ О.В.Князюк

________________ Л.В.Пузанова