ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/791/22 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Костів О. З.,

за участі секретаря -Дідух М.Є.

та сторін -позивача ОСОБА_1 та її адвоката Вальчук М.М., представника ОСОБА_2 адвоката Гедз О.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/16806/19 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Гедз Оксани Тарасівни на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 червня 2022 року, ухваленого суддею Позняк В.М., повний текст рішення виготовлено 27 червня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки і піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради, Головне територіальне управління юстиції у Тернопільській області про визначення місця проживання дітей з матір`ю, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки і піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради, Головне територіальне управління юстиції у Тернопільській області про визначення місця проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із нею .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на даний час діти проживають з нею, вона забезпечує їх всім необхідним для гармонійного розвитку, підтримки стану здоров`я, зростання. Для її малолітніх дітей створено усі умови для їх проживання, виховання, навчання, спілкування з родинною, друзями та розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі в м. Тернополі в Україні, що переконливо свідчить про те, що саме Україна та м. Тернопіль являється єдиною країною проживання дітей.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 червня 2022 року позов задоволено.

Визначено місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , яка на цей час проживає в місті Тернопіль.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Гедз О.Т. просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 червня 2022 року та прийняти нове, яким закрити провадження у справі.

В обґрунтування апеляційної скарги представник апелянт зазначила, що оскаржуване рішення суперечить рішенню Франкомовного суду Першої інстанції м. Брюсселя від 27.06.2018 року та постанови Апеляційного суду Брюсселя від 13.02.2019 року, якими фактично позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав щодо дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та визначено основне та єдине місце проживання дітей з батьком ОСОБА_5 . Також дане рішення суперечить вимогам СК України та закону України "Про міжнародне приватне право".

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 16 Закону України від 23.06.2005 року № 2709-IV особистим законом відповідача ОСОБА_6 та неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є право держави Королівства Бельгії і саме воно підлягає застосуванню при вирішенні даної справи.

ОСОБА_1 злочинно викрала та утримує дітей понад чотири роки, позбавляючи при цьому відповідача можливості будь-якого спілкування з дітьми, протиправного та умисно ухиляється від виконання міжнародного судового рішення.

Зважаючи на неодноразові клопотання ОСОБА_2 та його представника про допит відповідача в якості свідків, з огляду на особистий характер сімейних правовідносин сторін, позбавлення судом першої інстанції права відповідача та позивача участі у судовому розгляді і ненадання можливості для сторони подати особисті пояснення з підстав власних інтересів і побажань головуючого судді безумовно вказує на неповноту, формальність, однобічність, необ`єктивність, упередженість суду першої інстанції під час судового розгляду справи та ухвалення оскаржуваного рішення суду.

Представник ОСОБА_1 адвокат Вальчук М.М. подала відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Гедз О.Т., у якому зазначила, що діти ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є громадянами України, що підтверджується паспортами.

Щодо того, що ОСОБА_1 позбавлено батьківських прав, то слід зазначити наступне, статтею 243 СК України чітко визначено, що опіка, піклування встановлюється над дітьми, які залишилися без батьківського піклування, а відтак ОСОБА_1 в Україні у статусі позбавленої батьківських прав не перебуває, а тому діти не позбавленні офіційного опікуна - матері.

Тому, як опікун дітей, законно опікується ними в Україні та вправі звертатися до суду із позовом про визначення місця проживання дітей із нею, а підставою такого звернення стала постанова Тернопільського апеляційного суду від 13.08.2019 року у справі № 607/1174/19, якою відмовлено Головному територіальному управлінню юстиції у Тернопільській області, яке діє в інтересах ОСОБА_6 в задоволені позовної заяви до ОСОБА_1 про забезпечення повернення малолітніх дітей до Королівства Бельгія.

Щодо підсудності даного позову судам України слід зазначити наступне.

Питання набуття, здійснення, припинення чи обмеження батьківської відповідальності, а також її делегування, права опіки, в тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначити місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини, охоплюються предметною сферою застосування Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року.

Відповідно до статті 5 Гаазької конвенції юрисдикція щодо застосування заходів, які спрямовані на захист дитини, належить судовим або адміністративним органам Договірної Держави звичайного місця проживання дитини; з урахуванням статті 7, у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи Держави нового звичайного місця проживання.

На момент подання позову про визначення місця проживання дітей, малолітні діти проживали та проживають на сьогоднішній день разом із матір`ю в Україні.

Ураховуючи викладене, вважає, що розгляд даної справи належить до юрисдикції судів України, оскільки звичайним місцем проживання малолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_9 та позивачки ОСОБА_1 є м. Тернопіль, Україна, а відповідно до положень статті 32 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, яка ратифікована із застереженнями Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, за змістом якої у справах про відносини між батьками і дітьми компетентний є суд тієї сторони, на території якої постійно проживають діти.

Частина перша статті 15 Гаазької конвенції визначає, що під час здійснення своєї юрисдикції органи Договірних Держав застосовують своє національне право.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Гедз О.Т. апеляційну скаргу підтримала з мотивів, викладених в ній.

ОСОБА_1 та її адвокат Вальчук М.М. апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Гедз О.Т. не визнали, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. ОСОБА_1 пояснила, що відповідач протягом більше трьох років не цікавиться життям дітей, не телефонує їм, не надає ніякої матеріальної допомоги. Менший син ОСОБА_10 не пам`ятає батька, оскільки Бельгію залишили, коли йому було три місяці, а в старшого Тімура спогади про батька негативні.

Представник органу опіки і піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради до суду не з`явився, не повідомив причин неявки, будучи належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи, про що свідчить направлена на електрону адресу судова повістка. Клопотань чи заяв про відкладення справи не поступило.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце слухання справи.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Визначаючи місце проживання дітей разом із матір`ю, суд першої інстанції виходив з того, що воно відповідатиме найкращим інтересам дітей, їх стану здоров`я, не порушуючи нормальних звичних для них умов. Ці обставини підтверджені висновком органу опіки та піклування.

Колегія суддів погоджується із висновком суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 . Від 11.08.2015 року належить на праві власності двокімнатна квартира в АДРЕСА_1 , загальною площею 82,4 кв.м, житлової 43,2 кв.м, в якій прописані та проживають вона разом із двома синами (т.1, а.с. 22-23, 38, 39, 41).

27.05.2011 року у Муніципалітеті Гадерслев ( Гадерслав Редхус ), Королівство Данія між позивачем та відповідачем укладено шлюб.

08.03.2012 року та ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народилися син ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що підтверджується копіями актів про народження /2012/828, складеного 15 березня 2012 року ОСОБА_14 , уповноваженим заступником бургомістра реєстратором Бюро РАЦС комуни Уккел, Брюсельського столичного регіону, Королівства Бельгії та № 3020, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану комуни Уккел, Королівства Бельгії та підписаного заступником бургомістра реєстратором актів цивільного стану ОСОБА_24 (т.1, а.с.10, 11).

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є громадянами України з 08 березня 2012 року з 18 вересня 2016 року, котре ними набуто на підставі частини першої статті 7 Закону України «Про громадянство України», що підтверджується довідками № 150/2018, № 129/2018 про реєстрацію особи громадянином України, виданими 20 червня 2018 року, 11 травня 2018 року (т. 1, а.с. 8, 9).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 березня 2019 р. в цивільній справі № 607/14601/18, яке набрало законної сили, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ( ОСОБА_15 ), зареєстрований 27 травня 2011 року (1682/2011) у Муніципалітеті Гадерслев (місце одруження Гадерслев Редхус ), Королівство Данія(т.1, а.с.12-14).

11 травня 2018 року ОСОБА_1 21.07.2011 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, за реєстраційним номером облікової картки платника податків та інших обов`язкових платежів НОМЕР_1 (виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб-підприємців та громадських формувань). (т.1, а.с. 15).

02.09.2012 року Олівер (Стефан - церковне ім`я) Тімашев хрещений м. Тернопіль, Україна (копія свідоцтва таїнства хрещення і миропомазання № 248. (т. 1, а.с. 16).

ОСОБА_1 навчалася в інтернатурі зі спеціальності «Акушерство та гінекологія» з 01.08.2010 року по 30.06.2013 року на контрактній основі (наказ на зарахування № 234 ФПО від 28.07.2010 року, довідка, видана державним вищим навчальним закладом «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського» від 14.08.2018 № 11/2/3693) (т. 1, а.с. 17).

ОСОБА_1 з 01.11.2016 року і по даний час працює на посаді директора ТОВ «Клініка професора Стефана Хміля» за сумісництвом (довідка № 1 від 26.02.2019 року) (т. 1, а.с. 26).

Відповідно до довідки ТОВ «Клініка професора Стефана Хміля» від 16.11.2021 року № 8, ОСОБА_1 займає посаду лікаря - акушера гінеколога і загальна сума доходу за період з 01.05.2021 року по 31.10.2021 року становила 89 000,00 грн (т. 4, а.с. 91).

ОСОБА_1 з 01.11.2016 року і по даний час працює на посаді директора ТОВ «СІНЕРДЖІЯ ФАРМ» за сумісництвом і загальна сума доходу за період з 01.05.2021 року по 31.10.2021 року становила 131 000,00 грн (довідки № 3 від 26.02.2019 року, від 16.11.2021 року № СФ000000006. (т. 1 а.с. 25, т. 4, а.с. 92)

ОСОБА_1 з 24.10.2017 працює в державному вищому навчальному закладі «Тернопільський державний медичний університет ім. І.Я. Горбачевського МОЗ України» на посаді асистента кафедри акушерства та гінекології № 1 по даний час (наказ № 132-0 від 24.10.2017 року, довідка № 61 від 26.02.2019 року. (т. 1, а.с. 43). Загальна сума доходу ОСОБА_1 за період з травня 2021 року по жовтень 2021 року становила 45272,00 грн (довідка № 07/4213 від 15.11.2021 року) (т.4, а.с.90).

ОСОБА_17 громадянин Бельгії, ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт НОМЕР_2 , з 12.12.2013 року по 09.02.2015 року навчався в Тернопільському національному технічному університеті ім. Івана Пулюя за спеціальністю 6.030601 «Менеджмент» (довідка № 2/28-1867 від 30.07.2018 року) (т. 1, а.с. 18).

З 01.01.2015 по 26.03.2018 роки ОСОБА_17 перебував на території України (лист № 0.184-43780/0/15-18 від 05.11.2018 року Державної прикордонної служби України). (т. 1, а.с. 40).

З червня 2015 року ОСОБА_7 займався 2 (два) рази на тиждень гімнастикою у Центрі здорового розвитку Fit Kid та активно приймав участь у щомісячних нормативах, які запроваджені Центром, окрім того, був учасником «Ярмарки спорту», де були представлені різноманітні оздоровчі клуби м. Тернополя та області, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою від 24.07.2018 року (т.1, а.с.19).

З вересня 2015 року по червень 2017 року ОСОБА_7 займався у комунальному закладі Тернопільської міської ради «Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа № 2 ім. Ю. Горайського» на відділенні спортивної гімнастики (оздоровча група) та з вересня 2017 року по грудень 2018 року у відділенні плавання, що підтверджується довідками від 06.03.2019 року № 6, характеристикою та отриманою грамотою (т. 1, а.с. 20).

З червня 2015 року і до 06.07.2018 року ОСОБА_7 регулярно відвідував приватний дошкільний навчальний заклад «Еліт», а з 01.08.2018 року зачислений та регулярно відвідує даний заклад, бере активну участь дошкільних заходах та культурному житті (т.1, а.с. 28, 29).

З 01.09.2018 ОСОБА_7 навчається в 1-Б класі Тернопільської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 3 з поглибленим вивченням іноземних мов Тернопільської міської ради Тернопільської області (довідка від 26.02.2019 №02-13/21) (т. 1, а.с. 31).

ОСОБА_18 та ОСОБА_8 знаходяться на обліку в лікаря-педіатра педіатричного відділення № 1 Тернопільської міської дитячої комунальної лікарні (довідка від 07.03.2019 року). (т. 1, а.с. 35).

Відповідно до довідки від 30.08.2018, виданої ФОП ОСОБА_19 ОСОБА_7 регулярно спостерігається на огляді у лікаря-стоматолога. Проведено санацію та регулярно проводиться професійна гігієна ротової порожнини (т.1, а.с.36).

Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_2 він офіційно працевлаштований та проживає в орендованому житлі за адресою ОСОБА_20 , 246/2+3. Любить своїх дітей, хоче надавати їм увагу та турботу, але матір`ю дітей постійно чиняться перешкоди у спілкуванні з синами (т.4, а.с.107-115).

Працівниками управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей проведено обстеження умов проживання дітей за адресою: АДРЕСА_2 . Чотирикімнатна квартира з усіма комунальними зручностями, загальною площею 170 кв.м. Для дітей відведено окрему кімнату, в якій є окремі спальні місця, письмові столи для написання уроків, шафи для одягу, розвиваючі ігри та книги, одяг та взуття відповідно до віку дітей (т.4, а.с.87).

З малолітніми дітьми проведено бесіду, під час якої з`ясовано, що діти дуже комунікабельні, між ними існує тісний емоційний зв`язок. Сеймур відвідує школу «Think Global», вивчає англійську мову. Тімур навчається в Тернопільській спеціалізованій школі №3 з поглибленим вивченням іноземних мов. Діти проживають разом з мамою та вітчимом ОСОБА_21 , якого називають татом. Тімур і ОСОБА_10 емоційно прив`язані до матері, дуже її люблять та поважають, оскільки саме вона повноцінно займається вихованням синів. Сеймур біологічного батька не пам`ятає. Він вважає, що вітчим ОСОБА_22 його батько. Тімур пам`ятає свого батька ОСОБА_2 , розповідає про нього з негативними емоціями (акт бесіди від 11.11.2021 року) (т. 4, а.с. 88).

Як вбачається із висновку органу опіки і піклування щодо визначення місця проживання дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який затверджений рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 118 від 10.02.2022, орган опіки і піклування, беручи до уваги пропозиції комісії з питань захисту прав дитини, рекомендує визначити місце проживання дітей разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (т. 3, а.с. 237, 238).

Приписами ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються з державою.

Згідно статті 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р., держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, згідно ст. 15 Закону, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, а батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоровая, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК УКраїни місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

У статті 160 СК України зазначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Із системного тлумачення ст. ст. З, 9, 18 Конвенції про права дитини, ст. 51 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» слідує, що при вирішенні спорів щодо виховання, розвитку та визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, затвердженою резолюцією Генеральної асамблеї організації об`єднаних націй від 20.11.1959р, дитина для повного і гармонічного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли існують виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Пленум Верховного Суду України у п.18постанови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» також роз`яснив, що при вирішенні спору про місце проживання дитини судам належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Згідно частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, статті 7 СК України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням їх інтересів.

Статтею 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У § 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Згідно до частини першої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Таким чином, пріоритетом при розгляді справ, щодо визначення місця проживання дитини є інтереси дитини, оскільки вона повинна зростати в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, в спокійному та стійкому середовищі.

Статтею 89 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що звичайним місцем проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є місто Тернопіль, Україна, де їх матір`ю ОСОБА_1 створені усі необхідні умови для їх проживання, виховання, навчання, фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі, спілкування з родиною, друзями та враховуючи встановлені належним чином фактичні обставини у справі на підставі наданих доказів, зважаючи на найкращі інтереси дітей, зробив правильний висновок про визначення місця проживання дітей разом із матір`ю.

Обставини встановлені зазначеним рішенням, що набрало законної сили, в силу частини четвертої статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Посилання представника апелянта адвоката Гедз О.Т. про закриття провадження по даній справі, оскільки спір непідвідомчий Тернопільському міськрайонному суду Тернопільської області з посиланням на рішенням Франкомовного суду Першої інстанції м. Брюсселя від 27.06.2018 року, залишеним без змін Постановою Апеляційного суду Брюселя від 13.02.2019 року, якими позивачку ОСОБА_1 позбавлено батьківських прав і визначено основне і єдине місце проживання дітей з їх батьком ОСОБА_5 , не заслуговують на увагу, так як дані рішення на час розгляду справи щодо визначення місця проживання дітей були не актуальні. Як вбачається із змісту вищезгаданих рішень, що позовними вимогами ОСОБА_2 були надати розпорядження про репатріацію дітей в 24-динний термін, заборонити вивозити їх за кордон або залишати їх за кордоном без його чіткого дозволу, надати йому ексклюзивні батьківські права, надати йому виключне право на постійне проживання разом із дітьми, а тому по рішеннях батьківські права тимчасово надаються винятково батькові і основним і виключним місцем проживання дітей також тимчасово вважається житло батька (т.3, а.с. 6-13, 24-36).

Разом з тим, постановою Тернопільського апеляційного суду від 13.08.2019 року відмовлено у позові Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи орган опіки та піклування, Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про забезпечення повернення дітей до Королівства Бельгія відмовлено.

Колегія суддів прийшла до висновку, що сторона позивача не довела неправомірного переміщення або утримання малолітніх дітей сторін на території України до часу звернення заявника із відповідною заявою, не довела постійного проживання дітей на території Бельгії до моменту переміщення або утримання, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення позивачем права піклування щодо дітей і даних про те, що на день неповернення дітей позивач здійснював фактичне чи з юридичних підстав піклування дитини, а тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог про повернення малолітніх дітей з підстав визначених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. Судом першої інстанції не враховано, що Королівство Бельгія не було постійним місцем проживання дитини до моменту її виїзду в Україну, а також те, що з часу переміщення дитини до часу розгляду справи судом пройшло більше року, діти прижились в новому середовищі, повернення дітей може завдати їм фізичної або психічної шкоди або створити для дітей нетерпиму обстановку та порушити їх тісний зв`язок з матір`ю. Окрім того, зазначено, що 29 червня 2018 року 102 палатою Франкомовного суду першої інстанції Брюсселя, суд у справах сім`ї, прийняв право на те, що батьківські права щодо спільних дітей та управління їхнім майном, здійснюється виключно паном ОСОБА_5 ; постійне та єдине місце проживання спільних дітей доручено пану ОСОБА_6 . Зазначено що це тимчасово прийняті рішення про заходи. Цим же рішенням ОСОБА_6 відхилено вимогу про примусову репатріацію дітей, а також клопотання, щоб вважати актом викрадення неповнолітніх дітей їхнє утримання у будь якому місці за межами їхнього офіційного проживання. Таким чином, даним рішенням не визначалось місце проживання дітей, не встановлено будь яких обставин та рішень, які б свідчили про неправомірність дій відповідача в розумінні Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. Дана постанова набрала законної сили.

Отже, враховуючи вимоги статей 75, 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" та Гаазької конвенції 1980 року, колегія суддів вважає, що спір у справі стосується правовідносин між дітьми та батьками, водночас, одна із сторін -мати проживає разом із дітьми в Україні вже тривалий час і на момент відкриття провадження також проживала у місті Тернопіль, тому справа щодо визначення місця проживання дітей підсудна судам України. Судами Бельгії вирішувались інші позовні вимоги ОСОБА_6 , а не місце проживання дітей.

Безпідставними є посилання апелянта на те, що її довіритель був позбавлений можливості бути допитаним в якості свідка, оскільки із журналу судового засідання від 2 червня 2022 року вбачається, що із відповідачем не вдалось вийти на зв`язок. В апеляційну інстанцію таких клопотань від ОСОБА_2 не надходило.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

11 серпня 2022 року представник Південно-Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Шпик І.П. подала до суду апеляційної інстанції клопотання про виключення третьої особи Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області з цивільної справи № 607/16806/19.

Колегія суддів вважає, що дане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки нормами процесуального законодавства не передбачено виключення сторони із справи. Крім того, даним рішенням права та інтереси управління не порушуються.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційній інстанції покласти на ОСОБА_2 в межах ним понесених у відповідності до вимог ч. 2 п. 1 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Гедз Оксани Тарасівни залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 червня 2022 року - без зміни.

Судові витрати за розгляд справи в апеляційній інстанції покласти на ОСОБА_2 в межах ним понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2022 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

О.З. Костів