КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/8535/2022 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Сушко Л.П., Суханової Є.М.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Позика», третя особа: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Київської області Щелков Денис Михайлович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування рішення приватного нотаріуса, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 15.07.2021, укладений між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «ФК «Позика», посвідчений приватним нотаріусом Щелковим Д.М., зареєстрований в реєстрі за №184, та скасувати рішення приватного нотаріуса Щелкова Д.М. (з відкриттям розділу), індексний номер: 59294970 від 15.07.2021 21:20:49, щодо реєстрації права власності на квартиру

АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Позика» на підставі договору купівлі-продажу від 15.07.2021 року.

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала зокрема, тим, що 04.09.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль та ОСОБА_1 укладено кредитний договір

№014/9967/74/60169, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику грошові кошти у сумі 91 350 доларів США зі сплатою відсотків за користування коштами у розмірі 13% річних з кінцевим терміном повернення до 03.09.2027 року.

Зазначала, що з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, предметом якого є однокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Також, вказувала, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16.11.2011 року, яке набрало законної сили, з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнуто на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» по кредитному договору №014/9967/74/60169 від 04.09.2007 року заборгованість в сумі 1 063 422 грн 55 коп., з яких: заборгованість за кредитом 93 771,78 доларів США; заборгованість за відсотками - 17 328,79 доларів США, пеня - 2 293,01 доларів США; пеня за прострочення відсотків - 19 972,68 доларів США.

Вказувала, що 25 квітня 2016 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва в задоволенні заяви ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про поновлення строку на пред`явлення до виконання виконавчого листа №2-1074/11, виданого Дніпровським районним судом міста Києва 13.06.2012 року про стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено.

В липні 2018 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, загальною площею 32,2 кв.м., житловою площею 17,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

25 квітня 2019 року Солом`янським районним судом міста Києва ухвалено рішення, яким ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Зі слів позивачки, в кінці серпня 2021 року вона дізналася про те, що однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка належала останній на праві приватної власності, була відчужена ТОВ «ФК «Позика».

Позивачка вказує, що іпотекодержателем при реалізації права на продаж предмета іпотеки було допущено порушення ч.1 ст.35 ЗУ «Про іпотеку» в частині невиконання обов`язку щодо надіслання іпотекодавцю вимоги про усунення порушень основного зобов`язання, що в свою чергу є самостійною та достатньою підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Також, зауважувала, що жодних вимог про усунення порушення основного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги від ТОВ «ФК «Позика» на свою адресу не отримувала, та не повідомлялась про укладення договорів з відступлення прав вимоги між АТ «Райффайзен Банк «Аваль» та AT «Оксі Банк» та між AT «Оксі Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс».

Вважала, що з урахуванням зазначеного рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 25.04.2019 року, яким ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого - є АТ «Райффайзен Банк «Аваль») було відмовлено у зверненні стягнення на предмет іпотеки, ТОВ «Діджи Фінанс» не мало права в позасудовому порядку на звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, що є предметом оскарженого договору.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 27 травня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити.

Скаргу обґрунтовувала тим, що підставами для скасування рішення Солом`янського районного суду м. Києва є порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та застосування норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

Вказує, що суд першої інстанції помилково розглянув цю справу у порядку спрощеного позовного провадження, не врахувавши категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у ній.

Крім того, судом допущено недотримання вимог ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, що унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому, метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном.

Зазначає, що жодних вимог про усунення порушення основного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги від Відповідача 1 (ТОВ «Діджі Фінанс» на свою адресу позивачка не отримувала. Більше того, її навіть не повідомляли про укладення договорів відступлення прав вимоги між АТ «Райффайзен Банк «Аваль» та AT «Оксі Банк» та між AT «Оксі Банк» та TОB«Діджи Фінанс».

Проте, в матеріалах справи відсутні докази отримання іпотекодавцем повідомлення про намір іпотекодержателя продати предмет іпотеки відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку».

За таких обставин, неможливо було встановити державним реєстратором завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також, не направлення вимоги згідно з ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу предмета іпотеки, оскільки вказаний закон встановлює пріоритетність дотримання вимог ст.35 Закону України «Про іпотеку» перед виконанням частини першої ст.38 Закону України «Про іпотеку».

З огляду на зазначене, оспорюване рішення судом першої інстанції прийнято без урахування зазначених висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачка не була стороною оспорюваного договору купівлі-продажу від 15.07.2021 року, тому дійшов висновку про те, що вимоги щодо визнання вказаного правочину недійсним у спосіб, обраний позивачем, задоволенню не підлягають. А враховуючи те, що вимога про скасування рішення приватного нотаріуса щодо реєстрації права власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 15.07.2021 року фактично є похідною від первинної вимоги про визнання недійсним вказаного договору, то у її задоволенні також слід відмовити.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 04 вересня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №014/9967/74/60169 відповідно до умов якого, кредитор надав позичальнику грошові кошти у сумі 91 350 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1 зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 13% річних з кінцевим терміном повернення до 03.09.2027 року (а.с.19-21).

04 вересня 2007 року з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, предметом якого відповідно до п.1.2 є нерухоме майно, а саме: квартира під номером АДРЕСА_1 , яка стане власністю іпотекодавця в майбутньому (а.с.22-24).

Також встановлено, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16.11.2011 року у справі №2-1074/11 вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (поручитель) на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №014/9967/74/60169 від 04.09.2007 року в сумі 1 063 422 грн 55 коп. (а.с. 11-12).

В подальшому, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, за результатами розгляду якого рішенням Солом`янського районного суду від 25.04.2019 року у справі №760/18122/18 в задоволенні позову було відмовлено (а.с.13-14).

Позивачем до матеріалів справи долучено інформаційну довідку від 06.09.2021 року з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 (а.с.10).

Зі змісту інформаційної довідки вбачається, що відомості про реєстрацію предмета іпотеки були внесені до державного реєстру іпотеки 04.09.2007, номер запису: 39920578.

Встановлено, що 15 липня 2021 року о 21:20:49 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 59294970 зареєстровано зміну іпотекодержателя з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ТОВ «Діджи Фінанс».

В той же день, 15.07.2021 року о 21:00:34 на підставі договору купівлі-продажу від 15.07.2021 року приватним нотаріусом Щелковим Д.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 59294970 від 15.07.2021 року 21:20:49, у зв`язку з чим право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ТОВ «ФК «Позика».

Також, позивачем до матеріалів позовної заяви долучено копію договору від 15.07.2021 року №41 купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що був укладений 15.07.2021 року між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «ФК «Позика», у п.2 якого, зокрема, вказано, що квартира відчужується продавцем від свого імені на підставі іпотечного договору, посвідченого Голяченко М.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 04.09.2007 року за реєстровим

№3846п (а.с.9).

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ч.ч.1, 2, 3, 5 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За ч.2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.09.2019 року у справі №522/11532/15-ц (провадження № 61-18199св18) в ній викладено правову позицію про те, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.02.2021 у справі №278/3367/19-ц (провадження №61-13586св20), потрібно розрізняти вимоги статті 35 Закону України "Про іпотеку" щодо обов`язковості направлення вимоги іпотекодержателем боржнику та іпотекодавцю, якщо він відмінний від боржника, про усунення порушення зобов`язання, та обов`язок іпотекодержателя повідомити боржника та іпотекодавця про спосіб звернення стягнення, встановлений частиною першої статті 38 Закону України "Про іпотеку", оскільки порушення першого - свідчить, що іпотекодержатель не набув права на звернення стягнення у позасудовому порядку, відповідно правочин щодо здійснення такого стягнення може бути визнано недійсним, а порушення другого - не має наслідком недійсність правочину про стягнення на предмет іпотеки, а може бути підставою для відшкодування іпотекодавцю шкоди.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.05.2021 року у справі №939/1078/20 (провадження №61-19567св20) порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19).

Як вірно зазначено судом, судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності повторного звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Тому, встановивши, що позивачка не була стороною оспорюваного договору купівлі-продажу від 15.07.2021 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вимоги щодо визнання вказаного правочину недійсним у спосіб, обраний позивачем, до задоволення не підлягали.

Також вірно зазначено, що оскільки вимога про скасування рішення приватного нотаріуса щодо реєстрації права власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 15.07.2021 року фактично є похідною від первинної вимоги про визнання недійсним вказаного договору, то у її задоволенні також слід відмовити.

Крім того, керуючись ч.ч. 9, 10, 11 ст. 158 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17 вересня 2021 року у справі, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 32,2 кв.м.

Оскільки при поданні апеляційної скарги до Солом`янського районного суду міста Києва від 27 травня 2022 року ОСОБА_1 сплатила судовий збір не в повній мірі, тому колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь держави недоплачену суму судового збору у розмірі 1 362 грн.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27 травня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362 (одні тисяча триста шістдесят дві) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2022 року.

Головуючий:

Судді: