ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1886/22 Справа № 185/6502/20 Суддя у 1-й інстанції - Перекопський М. М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Комунального підприємства «Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Павлоградської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

22 вересня 2020 року КП «Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Павлоградської міської ради звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість по оплаті за послуги водопостачання та водовідведення за період з 01.04.2017 року по 29.02.2020 року в сумі 17869,62 грн. Позов обґрунтовано тим, що між позивачем та відповідачем було укладено договір № 1024384 про надання населенню послуг з водопостачання та водовідведення. Через несплату вищевказаних послуг, відповідач, який мешкає по АДРЕСА_1 , має заборгованість в сумі 17869,62 грн, яка утворилася за період з 01.04.2017 по 29.02.2020 року (а.с.1-3).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2021 року позовні вимоги Комунального підприємства «Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Павлоградської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволенні ( а.с.70-71).

В апеляційній скарзі апелянт посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 29 травня 2006 року між комунальним підприємством «Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Павлоградської міської ради в особі директора Карпець О.С., та відповідачем, ОСОБА_1 , який мешкає по АДРЕСА_1 , укладено договір №1024384 про надання населенню послуг з водопостачання та водовідведення (а.с.5-6).

З розрахунку заборгованості по особистому рахунку 2-1024384, наданого представником позивача, вбачається, що у відповідача з квітня 2017 року по лютий 2020 року наявна заборгованість за надані послуги в сумі 17869,62 грн. В наданому розрахунку є помітка «961,32 (СНЯТ 01.11.2018)» (а.с.8).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції зазначав, що позивач свої зобов`язання за договором №1024384 від 29 травня 2006 року про надання послуг з водопостачання та водовідведення виконує належним чином, але відповідач сплату за надані послуги не здійснював, тому за період з 01 квітня 2017 року по 29 лютого 2020 року за ним рахується заборгованість у розмірі 17869,62 грн., яку відповідач у добровільному порядку сплатити відмовляється.

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права й ґрунтуються на вимогах закону та змісті договорів.

Так, за змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно п.2 ч.1 ст.5, ч.1 ст.12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" комунальні послуги - це послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З набранням чинності Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» (02 серпня 2017 року) змінилися підходи до обслуговування засобів обліку води і теплової енергії. З цього часу періодична повірка, обслуговування та ремонт лічильників здійснюється за рахунок їх власників.

Згідно постанови Кабінету міністрів України від 04.06.2015 № 374, до переліку засобів, які підлягають періодичній повірці включено лічильники води.

Відповідно до вимог Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» робити повірку необхідно кожні чотири роки.

Як вбачається з роздруківки, наданої представником позивача, зняття лічильника на повірку, у відповідача по АДРЕСА_1 проводилося востаннє 07 жовтня 2014 року та встановлено після повірки 18.11.2014.

В свою чергу, лічильник знято з обліку в листопаді 2018 року, тобто після спливу встановленого чотирирічного строку для повірки.

Відповідачем не надано доказів щодо проведення періодичної повірки лічильника.

Перепломбування лічильника за місцем проживання відповідача в вересні 2017 року не означає, що лічильник пройшов періодичну повірку, а тому суд вважає обґрунтованим нарахування позивачем заборгованості по оплаті за послуги водопостачання та водовідведення в сумі 17869,62 грн за період з 01.04.2017 по 29.02.2020 року.

Отже, розрахунок заборгованості позивачем зроблено відповідно до вимог чинного Законодавства та відповідачем не спростовано.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції, щодо наявності факту порушеного права позивача на отримання оплати за надані послуги та підстав для задоволення позову.

Посилання апелянта на те, що суд 1 інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги позивача колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони фактично зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Доводи апелянта, що він провів перевірку лічильника, яка показала, що він справний, колегія також не приймає до уваги, оскільки апелянтом не надано такого акту.

Крім того, зазначений акт не може бути доказом по справі, оскільки він складений вже після винесення рішення.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1-3 статті 13 ЦПК України установлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 5 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. При цьому, за вимогами ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди з рішенням суду та особистого тлумачення норм права та обставин справи. Судом першої інстанції у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому його слід залишити без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають.

Таким чином, порушень норм матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: