ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 січня 2022 року у складі судді Поволяєвої О. В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації, Міністерства соціальної політики України, Кабінету Міністрів України, Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації, Міністерства соціальної політики України, Кабінету Міністрів України, Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що він є інвалідом війни І групи та має права, гарантовані Конституцією України, Конвенцією ООН про права осіб з інвалідністю та Законом України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту».

Вказував, що постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.05.2017, яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2017 та набрала законної сили, задоволено його адміністративний позов та зобов`язано Департамент соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації позачергово безоплатно провести заміну автомобіля інваліду війни першої групи ОСОБА_1 , який є інвалідом війни, на підставі раніше виданого висновку облМСЕК про наявність медичних показань для забезпечення автомобілем без повторного медичного огляду з обов`язковим урахуванням висновку лікувально-профілактичного закладу про спроможність інваліда керувати автомобілем на момент прийняття рішення про забезпечення автомобілем.

11 серпня 2017 року Дзержинським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист з примусового виконання вищезазначеного рішення суду.

У вересні 2017 року він направив до Відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України заяву про примусове виконання рішення суду, проте 28.09.2017 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України направлено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки в поданому виконавчому документі не зазначено прізвище, ім`я та по батькові посадової особи, яка його видала.

Зазначав, що 20.10.2017 ним подано до Департаменту ДВС МУЮ скаргу на дії посадових осіб Відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України із вимогами про забезпечення примусового виконання судового рішення на підставі виконавчого листа, на яку він отримав формальну відписку та подав повторну заяву про примусове виконання судового рішення. Проте на вказану заяву 27.11.2017 йому державним виконавцем знову направлено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття на підставі пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Вважаючи, що такими діями посадових осіб Відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України навмисно здійснено дії із зволіканням виконання судового рішення у визначеному законом порядку, чи грубо порушені гарантовані Конституцією та іншими законами України права та інтереси інваліда війни І групи, у зв`язку з чим він змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.03.2018, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2018 та набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_1 та визнано неправомірними дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо повернення виконавчого листа, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова 11.08.2017 на виконання постанови Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.05.2017, зобов`язано Відділ примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України прийняти до виконання виконавчий лист, виданий Дзержинським районним судом м. Харкова 11.08.2017.

06 березня 2019 року, після ухвалення постанови Харківського окружного адміністративного суду від 06.03.2018, за виконавчим листом виконавче провадження за № 55869213 відкрито державним виконавцем, чим підтверджується те, що неприйняття Відділом примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України виконавчого листа призвело до тривалого невиконання судового рішення (постанови) та порушення його прав як стягувача.

Крім того, ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18.06.2018, яка залишена без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.10.2018 та набрала законної сили, Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації відмовлено у задоволенні заяви про відстрочення виконання зазначеної постанови.

Таким чином вважає, що внаслідок порушення його прав через тривале невиконання відповідачами - Департаментом соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації, Міністерством соціальної політики України, Кабінетом Міністрів України, Відділом примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України судового рішення йому завдано моральну шкоду, яка полягає у принижені честі, гідності, моральних переживаннях у зв`язку із погіршенням здоров`я та душевного спокою, в усвідомленні та душевному неспокої внаслідок порушення гарантованих прав та інтересів інваліда війни, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя внаслідок не забезпечення автомобілем, яку він оцінює у 150 000 грн.

Посилаючись на викладене, просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь компенсацію моральної шкоди, завданої тривалою бездіяльністю відповідачів, в розмірі 150 000 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 січня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 2 500 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що внаслідок неправомірних дій, пов`язаних із тривалим невиконанням судового рішення, позивачу завдана моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню державою.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, довільне трактування судом положень чинного законодавства та фактичних обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції, вірно встановивши факт тривалого невиконання судового рішення та спричинення внаслідок цього йому моральної шкоди, при визначені розміру відшкодування не врахував його статус інваліда війни І групи та похилий вік, а тому тривалий строк невиконання рішення суду - понад 4 роки є занадто великим часом очкувань для нього.

Вказує, що внаслідок порушення його прав, які детально описані ним в позовній заяві та які мають причинно-наслідковий зв`язок, йому завдано значну моральну шкоду, яка полягає у душевних, психічних та моральних стражданнях та яку, з врахуванням глибини страждань він оцінює в розмірі 150 000 грн.

Вважає, що в матеріалах справи є достатньо належних, допустимих та достовірних доказів, які в своїй сукупності підтверджують наявність обставин (фактів), що входять до предмета доказування та підтверджують заподіяну моральну шкоду.

Проте судом не наведено жодного обґрунтування щодо визначення розміру суми відшкодування моральної шкоди у 2 500 грн.

У відзивах на апеляційну скаргу представники Відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України, Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації та Міністерства соціальної політики України, просять апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 25.03.2022 № 14/0/9-22 відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено територіальну підсудність судових справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення за наступних підстав.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частина четверта статті 19, стаття 274 ЦПК України).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК України).

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина тринадцята статті 7 ЦПК України).

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 є інвалідом війни І групи та потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 20.11.2000 та копією довідки МСЕ № 038160 від 11.10.200 (а. с. 8, 9, т. 1).

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 травня 2017 року у справі № 638/2713/17, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2017 та постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року, задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації та зобов`язано Департамент соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації позачергово безоплатно провести заміну автомобіля інваліду війни першої групи ОСОБА_1 , який є інвалідом війни, на підставі раніше виданого висновку облМСЕК про наявність медичних показань для забезпечення автомобілем без повторного медичного огляду з обов`язковим урахування висновку лікувально-профілактичного закладу про спроможність інваліда керувати автомобілем на момент прийняття рішення про забезпечення автомобілем (а. с. 10-16, т. 1).

На виконання вказаної постанови Дзержинським районним судом м. Харкова 11.08.2017 видано виконавчий лист (а. с. 21, т. 1).

У вересні та жовтні 2017 року ОСОБА_1 двічі направляв до Відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України заяви про примусове виконання судового рішення, на виконання якого виданий виконавчий лист, проте 28.09.2017 та 27.11.2017 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України на адресу ОСОБА_1 направлені повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки в поданому виконавчому документі не зазначено прізвище, ім`я та по батькові посадової особи, яка його видала (а. с. 32, 36, т. 1).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06 березня 2018 року, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2018 року та набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_1 та визнано неправомірними дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо повернення виконавчого листа, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова 11.08.2017 на виконання постанови Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.05.2017, зобов`язано Відділ примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України прийняти до виконання виконавчий лист, виданий Дзержинським районним судом м. Харкова 11.08.2017 (а. с. 22- 31, т. 1).

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 26.02.2018 відкрито виконавче провадження № 55869213 з виконання виконавчого листа № 638/2713/17 від 11.08.2017 (а. с. 42, т. 1).

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 червня 2018 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2018 року, у задоволенні заяви представника Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації про відстрочення виконання рішення суду по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації про проведення безоплатної заміни автомобіля відмовлено (а. с. 17-20, т. 1).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що невиконання постанови Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.05.2017 триває, а тому неможливість для позивача отримати виконання рішення, винесеного на його користь, протягом тривалого часу становить втручання у його право на мирне володіння своїм майном та є порушенням вимог § 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Протоколу № 1, а тому суд дійшов висновку, що через душевні страждання, які позивач зазнав у зв`язку з надмірно тривалим невиконанням остаточного рішення суду, він має право на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, розмір якої з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості суд визначив в сумі 2500 грн.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції та не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до частини першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України)

Положеннями статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Незгода апелянта з визначеним судом розміром компенсації моральної шкоди за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження того, що понесені ним втрати немайнового характеру внаслідок невиконання судового рішення сягають 150 000 грн, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презумується.

Разом із тим, виходячи із загальних засад доказування (статті 12, 13, 81 ЦПК України), у справах про відшкодування моральної шкоди, позивач має довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) органу державної влади спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

За змістом частини четвертої статті 23 ЦК України при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди в залежності від встановлених фактичних обставин справи.

Обґрунтовуючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди у 150 000 грн, яку він просив стягнути солідарно з усіх відповідачів, позивач посилався на свій статус інваліда війни 1 групи, 76-річний вік, наявність захворювань серцево-судинної системи, опорно-рухового апарату та змушення проходити лікування, тривалий час очікування виконання судового рішення про зобов`язання безоплатної заміни автомобілю, що є занадто великим для його літнього віку, а також час та зусилля, які він був змушений витратити при зверненні до суду за додатковим захистом від неправомірних дій державних виконавців щодо повернення виконавчого листа № 638/2713/17, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова 11.08.2017, без прийняття до виконання.

При цьому, причинно-наслідкового зв`язку між тривалим невиконанням судового рішення та віком і станом свого здоров`я позивач суду не довів, а надмірні очікування у заміні автомобіля через відсутність бюджетного фінансування відповідних програм не свідчить про неможливість відновлення прав позивача та тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках та зусиллях, необхідних для відновлення попереднього стану.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції вірно встановив, що невиконання Департаментом соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації постанови Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 травня 2017 року у справі № 638/2713/17, яка набрала законної сили, свідчить про наявність негативних емоції позивача внаслідок тривалого невиконання судового рішення, що перебуває у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача, а відтак завдало моральної шкоди позивачу, розмір грошової компенсації якої визначено судом з урахуванням принципів розумності, справедливості та співмірності.

Колегія суддів апеляційного суду вважає також вірними висновки суду першої інстанції, що у спірних правовідносинах, пов`язаних з тривалим невиконанням судового рішення, державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчими документами, а не боржником, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Право позивача на примусове виконання судового рішення було поновлено відкриттям 26.02.2018 виконавчого провадження № 55869213, а визнання неправомірними дій Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо повернення виконавчого документа стягувачеві та зобов`язання прийняти до виконання виконавчий лист, виданий Дзержинським районним судом м. Харкова 11.08.2017 у справі № 638/2713/17, є достатньою сатисфакцією моральної шкоди, яка відповідно до статті 23 ЦК України може відшкодовуватись не лише грішми, а й у іншій спосіб.

Згідно положень статті 129-1 Конституції України судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Оскільки Міністерство соціальної політики України та Кабінет Міністрів України не є відповідальними особами за рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 травня 2017 року у справі № 638/2713/17, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову до цих відповідачів.

При цьому суд вірно застосував норми процесуального права, зазначивши, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

Таким чином, суд першої інстанції на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи дав вірну оцінку наданим по справі доказам та дійшов обґрунтованих висновків про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги позивача зводяться лише до переоцінки доказів і тлумачення норм права та висновків суду, викладених у рішенні, не спростовують.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, оцінку яких здійснено судом з дотриманням норм процесуального права при правильному застосуванні норм матеріального права, і підстав для скасування оскаржуваного рішення з наведених в апеляційній скарзі мотивів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна