Справа № 307/1587/22
Провадження № 2/307/356/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2022 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі головуючого Чопик В.В. при секретарі Олексій Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності на не рухоме майно за набувальною давністю.

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , 1942 р.н., почали проживати разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

ОСОБА_6 попередній шлюб розірвав, залишив дружину проживати у їх спільному будинку в АДРЕСА_1 .

З огляду на потребу сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_6 ,1942 р.н., в окремому житлі, його син ОСОБА_6 ,1971 р.н., передав їм у власність недобудований житловий будинок в АДРЕСА_2 , де ними були оздоблені окремі житлові кімнати, в яких вони поселилися, добудовували далі це житло.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_6 народилась донька ОСОБА_7 .

05 липня 2004 року позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , 1942 р.н., уклали шлюб, зареєстрований відділом РАЦС Тячівського РУЮ за актовим записом №43.

В цілому організацією будівництва житлового будинку в АДРЕСА_2 , у період як до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , так і до 2006 року, фактично займався ОСОБА_6 ,1942 р.н., організовував перебудову будинку на місці старого житлового будинку, переданого його сину у подарунок гр-нами ОСОБА_8 .

З його ініціативи у 2005 році, за рішенням Тячівського районного суду, після сплати штрафів за самочинне будівництво та припису-зобов`язання узаконити самочинне будівництво, право власності на цей житловий будинок було визнано за ОСОБА_6 . Судом встановлено, що зазначене майно є особистим майном ОСОБА_6 , до якого його дружина ОСОБА_5 претензій не мала і визнала цю обставину.

Діючи як фактичні власники будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_6 ,1942 р.н., уклали з Тячівською РЕМ та Тячівським відділенням Закарпатгазу відповідні договори про надання послуг, тобто вирішили питання споживання газу, електроенергії та оплату цих товарів та послуг.

Ці умови споживання послуг та їх оплати виконувались позивачами у період фактичного проживання з 2001 року по теперішній час, тобто позивачка ОСОБА_1 , як представник сім`ї, сплачувала за спожиті послуги, а крім того на підставі укладеного договору сплачувала і комунальні послуги, уклали договір на постачання послуг Укртелекому.

Разом з тим, між власником будинку ОСОБА_6 ,1971 р.н., та його батьком ОСОБА_6 ,1942 р.н., членами сім`ї ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , жодних договорів щодо проживання у будинку в АДРЕСА_2 (оренди, найму житла, тощо) ніколи не укладалося, оскільки в 2000 році мова йшла про передачу у власність ОСОБА_6 ,1942 р.н., та ОСОБА_1 цього будинку, тобто заволодіння цим будинком вчинено без обговорення будь-яких договірних умов такого володіння (проживання), відкрито і добросовісно.

Отже, у період з 2001 року по 2020 рік ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ,1942 р.н., як єдина сім`я, які вели спільне господарство, мали спільний бюджет, проживали у житловому будинку АДРЕСА_2 , відкрито, вільно та добросовісно володіли зазначеним житловим будинком з надвірними спорудами та земельною ділянкою, на якій він збудований.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 ,1942 р.н..

Пізніше, ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер і ОСОБА_6 , 1971 р.н., правонаступниками якого стали його дружина ОСОБА_5 та їх син ОСОБА_6 , 1992 р.н.,

У квітні 2022 року позивачці стало відомо про існування договору купівлі-продажу вище вказаного житлового будинку від 20.06.2006 року, згідно якого ОСОБА_6 ,1971 р.н., та його дружиною ОСОБА_5 його продано сестрі ОСОБА_3

Таким чином, виявилося, що позивачка ОСОБА_1 протягом 2001-2022 років (в т.ч. і в період 2006-2022 р.р. ) безперешкодно, добросовісно і відкрито володіла житловим будинком АДРЕСА_2 , який з 2006 року належав не забудовнику ОСОБА_6 ,1971 р.н., а ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 20.04.2006 року і набула право на те, щоб це володіння цим чужим будинком стало підставою для визнання за позивачкою права власності на це нерухоме майно за набувальною давністю за рішеням суду.

ОСОБА_1 разом з чоловіком та донькою, без будь-яких перешкод проживали і проживають у зазначеному житловому будинку, користуючись комунікаціями, земельною ділянкою, на підставі укладених від свого імені договорів електроенергією, газом, сплачували за них, тобто добросовісно, вільно та відкрито володіли цим майном без укладення будь-яких договорів з номінальним власником.

ОСОБА_6 , 1971 р.н., та ОСОБА_5 постійно проживали у цей період ( 2000-2021 р.р.) у власному домоволодінні в АДРЕСА_3 .

ОСОБА_3 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 (у період 2002-2022 р.р.) також постійно проживала в АДРЕСА_4 ).

Питання орендування чи найму житла у власників ОСОБА_6 ,1971 р.н, та ОСОБА_5 ніколи не виникало, оскільки ОСОБА_1 з чоловіком, донькою не були членами сім`ї ОСОБА_6 ,1971 р.н., чи ОСОБА_3 , не проживали з ними разом, і саме відсутність таких договорів та уявне право власності на житловий будинок, в якому вони проживали і яким відкрито і добросовісно володіли, обумовило те, що ОСОБА_1 та її сім`я за свій рахунок проводили протягом більше 20-ти років періодичний ремонт цього житлового будинку (внутрішні роботи по оздобленню стін, підлоги, влаштуванню водопроводу, водовідведення, ванної кімнати, облаштували внутрішню систему опалення, тощо). Станом на 2005 рік готовність будинку склала 86 %, потім, в 2006 році на час посвідчення нотраіусом договору купівлі-продажу будинку, будівельна готовність цього будинку, за висновком спеціалістів, склала 95%.

Відповідачка ОСОБА_3 , яка вважає себе власником будинку за договором купівлі-продажу, жодних вимог до сім`ї ОСОБА_1 до середини 2021 року щодо звільнення будинку чи обмеження у користуванні, володінні ним, не заявляла і про такого нового власника позивачці ОСОБА_1 нічого не було відомо до направлення їй в квітні 2022 року копії договору купівлі-продажу будинку.

Тому просить суд визнати за ОСОБА_1 , у порядку набувальної давності, право власності на житловий будинок та надвірні споруди, розташований в АДРЕСА_2 .

Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак надав заяву в якій просить суд справу розглядати у його відсутності, позовні вимоги підтримує посилаючись на обставини викладені в ній, а тому суд на підставі ст.. 223 ЦПК України справу розглянув у його відсутності.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, причини своєї неявки суду не повідомили, хоча про час і місце розгляду справи належним чином повідомлені, а тому суд на підставі ст. 223 ЦПК України справу розглянув у їх відсутності..

У зв`язку з неявкою сторін, на підставі ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксація судового засідання технічними засобами не проводилась.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що житловий будинок, що знаходиться за адресою: в АДРЕСА_2 , до 20 квітня 2006 року на праві приватної власності належав ОСОБА_6 , 1971р. н., що стверджується рішенням Тячівського районного суду від 06 квітня 2005 року, будівельним паспортом на забудову земельної ділянки, постановою №12 про накладення адміністративного стягнення за порушення у сфері містобудування від 05.08.2002 р., приписом від 05 08.2002 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 20 квітня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Н.М. Стойка, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 продали вказаний вище незакінчений будівництвом житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 .

Разом з цим судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 протягом 2001-2022 років постійно, безперервно та відкрито володіє цим житловим будинком за адресою: в АДРЕСА_2 .

Дані обставини підтверджуються, актом обстеження матеріально побутових умов сім`ї, довідкою Тячівської міської ради №05-19/365 від 05.05.2020 року, характеристикою на ОСОБА_6 , квитанціями про сплату комунальних послуг.

Отже, ОСОБА_1 протягом 2001-2022 років постійно, безперервно та відкрито володіючи житловим будинком за адресою: в АДРЕСА_2 , діяла як його фактичний власник, про що було відомо його власникам як ОСОБА_6 , 1971 р.н, так і ОСОБА_3 , так як останні є сином та дочкою від першого шлюбу ОСОБА_6 , 1942 р.н, чоловіка позивачки, та спілкувались між собою. При цьому, позивачці ОСОБА_1 після смерті чоловіка ОСОБА_6 , 1942 р.н., стало відомо, що право власності на вказаний житловий будинок не належить ні останньому, ні їй.

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 ,протягом 2001-2022 років, є безтитульним володільцем житлового будинку за адресою: в АДРЕСА_2 . тобто таким фактичним володільцем, який не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном, що не виключає застосування набувальної давності.

Пунктами 13, 14 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Відповідно ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 81, 223, ч. 2 ст. 247, ст..ст. 263-265, 268, 279, 354 ЦПК України, ст. 344 ЦК України,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , у порядку набувальної давності, право власності на житловий будинок та надвірні споруди, розташований в АДРЕСА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду через Тячівський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відпвідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_5 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце проживання: АДРЕСА_3

Суддя: В.В. Чопик