КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/1505/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №369/3401/21

06 жовтня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Рубан С.М., Заришняк Г.М.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 липня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Янченка А.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , третя особа: Головне управління Національної поліції в Київській області про захист прав споживачів,-

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 , третя особа: Головне управління Національної поліції в Київській області про захист прав споживачів.

Позов мотивований тим, що 21.07.2019 року, в с. Білогородка, на перехресті а/д Р04 Київ-Бишів та вул. Осіння, сталася дорожньо-транспортна пригода, - зіткнення належного позивачу мотоцикла, під його керуванням, із автомобілем ВАЗ-21011, під керуванням ОСОБА_3 .

У результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди позивач отримав тілесні ушкодження, а також пошкоджений належний йому мотоцикл SUZUKI VZ800, д.н. НОМЕР_1 , чим спричинено матеріальну шкоду.

За фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди було відкрито кримінальне провадження, оскільки позивач отримав тілесні ушкодження. Досудове слідство здійснювалося Києво-Святошинським ВП ГУНП в Київській обл., тобто структурним підрозділом третьої особи. Кваліфікація кримінального провадження - ч. 1 ст. 286 КК України.

Після огляду місця події мотоцикл було вилучено слідчим та поміщено на штраф майданчик, позивача з місця ДТП було госпіталізовано внаслідок отриманих тілесних ушкоджень. Таким чином, позивач не міг ніяким чином вплинути на те, куди саме слідчий помістив належний йому мотоцикл. Ніяких послуг щодо платного зберігання належного йому мотоциклу позивач не замовляв, фактично мотоцикл було вилучено поза волею позивача. Пізніше вказаний мотоцикл було приєднано до кримінального провадження у якості речового доказу. Сам мотоцикл увесь цей час зберігався на штраф майданчику.

У кримінальному провадженні позивач визнаний потерпілим. Обвинувальний акт щодо ОСОБА_3 спрямовано до Києво-Святошинського районного суду Київської обл. Під час підготовчого судового засідання позивачем було заявлено клопотання про повернення мотоцикла, оскільки знаходження його тривалий час на штраф майданчику під відкритим небом призводить до погіршення його стану. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської обл. у вказаній справі від 11 листопада 2020 року постановлено, серед іншого, безоплатно повернути позивачу мотоцикл з місця його тимчасового тримання. Після отримання копії ухвали суду, позивач звернувся до Києво-Святошинського ВП ГУНП в Київській обл. для отримання мотоцикла. Проте, там йому категорично відмовили у поверненні його безоплатно, як зазначено в ухвалі суду. Службовою особою ВП було накладено резолюцію «повернути по 10 грн.» та вирахувано суму у 4 980 грн. (відповідно кількості днів зберігання мотоцикла на штраф майданчику). При цьому, було поставлено навіть відповідну печатку. При зверненні на сам штраф майданчик позивачу відмовилися повертати мотоцикл без сплати зазначеної суми, а також 1250 грн. за перевезення мотоцикла (з місця ДТП). Таким чином, усього позивачем сплачено 6 230 гривень. Вказані кошти сплачено відповідачеві, що підтверджується виданими ним квитанціями. При цьому, на квитанції на суму 4 980 грн. зазначено: «Спецмайданчик по зберіганню тимчасово затриманих транспортних засобів Києво-Святошинського району», але при цьому проставлено печатку відповідача, на якій зазначено його ідентифікаційний код (РНОКПП), прізвище, ім`я, по батькові, а також статус фізичної особи-підприємця. Цим підтверджено, що оплата за зберігання мотоцикла та транспортування здійснювалася саме на користь відповідача.

Оскільки без сплати вказаних коштів позивачу відмовлялися повертати мотоцикл, та на примірнику ухвали суду було поставлено відповідну резолюцію службовою особою органу поліції, для захисту своїх майнових інтересів позивач був змушений сплатити вказані кошти. У квитанції на суму 4 980 грн. вказано, що кошти сплачено за «охорону транспортного засобу», хоча згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видом діяльності відповідача є «вантажний автомобільний транспорт», тобто, він не має права займатися охоронною діяльністю.

Вважає, що відповідачем вказані кошти отримано безпідставно та в порушення передбачених законом прав позивача, як споживача.

Вказував на те, що на користь відповідача позивачем сплачено 6230 гривень. Саме вказана сума є матеріальною шкодою, яка підлягає відшкодуванню у подвійному розмірі. Тобто, відшкодування матеріальної шкоди має складати 12 460 грн.

Окрім того, вказував, що внаслідок порушення майнових прав, а саме неможливості отримати транспортний засіб без сплати коштів без правових підстав, незапланованих витрат, які позначилися на рівні життя його сім`ї, йому спричинено моральну шкоду, яку позивач оцінює у 5 000 гривень.

Посилаючись на наведене, позивач просив суд стягнути з відповідача відшкодування матеріальної шкоди у 12 460 грн., відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 грн., а та судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду міста Києва від 07 липня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 230,00 грн. витрат на відшкодування майнової шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця на користь держави судовий збір у розмірі 323,99 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду змінити, позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що відмовляючи у стягненні майнової шкоди у подвійному розмірі, суд дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для застосування ст..ст. 230, 231 ЦК України. Вказував на те, що відмова у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди є такою, що не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідач ФОП ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах закону та є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що 21.07.2019 року близько 14 години 15 хвилин в с. Білогородка Києво-Святошинського району на перехресті а/д Р-04 Київ-Бишів та вул. Осіння трапилася дтп за участю автомобіля ВАЗ 21011, р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , який рухаючись по а/д Р-04 зі сторони с. Гнатівка, виконуючи маневр лівого повороту на вул. Осінню не надав переваги у русі зустрічному транспортному засобу - мотоциклу Suzuki VZ800, р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , який при намаганні уникнути зіткнення впав з мотоцикла на проїзну частину, внаслідок чого отримав тілесні ушкодження та каретою ШМД доставлений до ЦРЛ Києво-Святошинського району.

22.07.2019 року відомості за вказаним фактом, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003435, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.08.2019 року накладено арешт на мотоцикл Suzuki VZ800, р.н. НОМЕР_1 , рама № НОМЕР_3 , власником якого згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 є ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з забороною відчужувати, розпоряджатись, користуватись ним.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2020 року (Справа № 369/6715/20) безоплатно повернуто мотоцикл «Suzuki VZ800», д/н НОМЕР_1 , з місця його тимчасового тримання власнику ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , попередивши ОСОБА_1 про відповідальне зберігання мотоцикла як речового доказу до закінчення судового провадження.

Згідно квитанції № 1805822 від 21.07.2019 року ОСОБА_1 було сплачено Фізичній особи-підприємцю ОСОБА_2 1250 грн. за перевезення мототранспорту.

Також згідно квитанції до прибуткового касового ордеру від 01.12.2020 ОСОБА_1 було сплачено Фізичній особи-підприємцю ОСОБА_2 4 980 грн. за охорону транспортного засобу.

Із матеріалів справи вбачається що між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 жодних договорів щодо надання послуг з перевезення та охорони транспортного засобу не укладалось.

Ухвалою суду відповідний транспортний засіб безоплатно повернуто позивачу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення майнової шкоди в подвійному розмірі та моральної шкоди, суд виходив з відсутності правових підстав, для задоволення позову в цій частині.

Такий висновок суду ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права.

За змістом ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Заявляючи вимогу про стягнення майнової шкоди у подвійному розмірі, позивач посилався на ст..ст. 230, 231 ЦК України, оскільки його навмисно було введено в оману стосовно характеру правовідносин та правомірності вимог щодо сплати коштів, та створено умови, за яких він не міг отримати власний транспортний засіб, що свідчить також про психологічне насильство.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до ст.. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Аналіз ст.ст. 230, 231 ЦК України свідчить про те, що застосування вказаних статей до спірних правовідносин можливе у разі оспорення позивачем правочину, вчиненого під впливом обману та/або насильства.

Встановивши, що договірні відносини між позивачем та відповідачем щодо зберігання майна фактично не виникли, вимог про визнання відповідних правочинів недійсними позивачем не заявлялося, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для застосування ст.ст. 230, 231 ЦК України до даних правовідносин.

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновку суду про відсутність правових підстав для застосування ст..ст. 230, 231 ЦК України, оскільки вони є безпідставними.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд приймає до уваги стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи надані та досліджені докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що оскільки позивач не надав суду жодного доказу спричинення йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заявленою моральною шкодою в розмірі 5 000 грн., відсутні підстави для задоволення вимог позивача щодо відшкодування моральної шкоди.

Вказаного висновку суду першої інстанції доводи апеляційної скарги не спростовують.

Суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині незадоволених вимог - без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 липня 2021 року в частині відмови у стягненні матеріальної шкоди в подвійному розмірі та моральної шкоди- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: