Справа № 369/7057/22
Провадження №4-с/369/70/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2022 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді - Дубас Т.В.,

при секретарі - Житар А.А.,

за участю: представника заявника адвоката Дейнегіна С.М.,

боржника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Києва скаргу адвоката Дейнегіна Сергія Миколайовича, який діє в інтересах: ОСОБА_2 , боржник: ОСОБА_1 , заінтересована особа: Вишневий ВДВС у Бучанському районі, Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на постанову державного виконавця про зупинення виконавчого провадження,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року заявник адвокат Дейнегін Сергій Миколайович, який діє в інтересах: ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою, в якій просить визнати поважною причину пропуску строку на оскарження постанови та поновити строк на оскарження.

Визнати неправомірною постанову Головного державного виконавця Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стебловської Ю.О. від 18.07.2022 року «Про зупинення виконавчого провадження» №67139918.

Скасувати постанову Головного державного виконавця Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стебловської Ю.О. у вигляді винесення постанови від 18.07.2022 року «Про зупинення виконавчого провадження» №67139918.

В обґрунтування зазначених вимог посилається на те, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.03.2021 року у справі № 369/9560/20 задоволено позовні вимоги громадянки України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 до ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_2 про стягнення аліментів на утримання спільних дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 .11.2004 р.н.

Вказане рішення набрало законної сили.

З метою примусового виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.03.2021 року у справі № 369/9560/20 представником позивача отримано виконавчий лист у справі №369/9560/20, на підставі якого Головним державним виконавцем Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стебловською Юлією Олександрівною, яка є уповноваженою особою Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі по тексту відповідач) 18.10.2021 року відкрито виконавче провадження №67139918.

Починаючи з 24 лютого 2022 року перерахування стягувачу коштів, примусово стягнутих з боржника у якості аліментів припинено.

27.07.2022 року представником стягувача отримано постанову Головного державного виконавця Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стебловської Ю.О. від 18.07.2022 року «Про зупинення виконавчого провадження» №67139918 (лист з трекінгом 224).

Факт отримання листа відповідача з оскаржуваною постановою отримано 27.07.2022 року, що підтверджується роздруківкою з сайту Укрпошта по трекінгу 224.

Постанова про зупинення виконавчого провадження обґрунтована тим, що 12.07.2022 року на адресу Відділу надійшла заява ОСОБА_1 про доручення до матеріалів виконавчого провадження додаткові матеріали, а саме копії документів, які визначають громадянство стягувача та місце його постійного проживання.

15.03.2022 року Розділ ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження" (Відомості Верховної Ради України, 2016 р., № 30, ст. 542 із наступними змінами) доповнено пунктом 10-2 , відповідно до якого до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, зупиняється вчинення виконавчих дій, забороняється заміна стягувачів у виконавчих діях, стягувачами за якими є Російська Федерація або такі особи: громадяни Російської Федерації; юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства Російської Федерації; юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства, відмінного від законодавства України, серед кінцевих бенефіціарних власників, членів або учасників (акціонерів) яких є Російська Федерація, громадянин Російської Федерації або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації.

Зазначене обмеження не застосовується до громадян Російської Федерації, які проживають на території України на законних підставах, та юридичних осіб, створених та зареєстрованих відповідно до закону України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером) яких є виключно громадяни Російської Федерації, які проживають на території України на законних підставах, або виключно громадяни України та громадяни Російської Федерації, які проживають на території України на законних підставах.

Ураховуючи викладене, державним виконавцем 18.07.2022 винесено постанову про зупинення виконавчого провадження, копії якої направлено сторонам для відома.

Позивач з прийнятим рішенням не згодний, вважає постанову такою, що не відповідає вимогам діючого законодавства, необґрунтованою, та такою що підлягає скасуванню з наступних причин.

Обставини справи: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 виданий Ленінським РВ УМВС України в Луганській області, зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , звернулась до Києво-Святошинського суду Київської області з позовною заявою про стягнення аліментів з її колишнього чоловіка ОСОБА_1 на утримання двох неповнолітніх дітей.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.03.2021 року у справі № 369/9560/20 задоволено позовні вимоги громадянки України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 про стягнення аліментів на утримання спільних дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 .11.2004 р.н.

Боржник від добровільного виконання рішення суду ухиляється

Згідно виданого виконавчого листа у справі №369/9560/20 стягувачем є громадянка України ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_1 .

Вказана норма дає підстави вважати, що у спірних правовідносинах позивач виступає виключно як громадянка України, про що відповідно зазначено у рішенні суду відповідно до правосуб`єктного статусу позивача у справі №369/9560/20, та у виконавчому листі позивач (стягувач) визначений громадянкою України з реєстрацією на території України та органи Державної влади відповідно до ст.2 Закону України «Про громадянство України» повинні визнавати позивача виключно громадянином України.

Також стягнення аліментів здійснюється шляхом перерахування коштів на банківський рахунок, відкритий позивачем у АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВІ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» у м.Києві, що не суперечить діючому законодавству України.

Позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.

Враховуючи що фактично позивач ознайомився з постановою, яка порушує її інтереси лише 27.07.2022 року, що підтверджується роздруківкою сайту Укрпошта про вручення рекомендованого листа за трекномером 224, то початок строку для оскарження постанови слід рахувати з 27.07.2022 року.

У судовому засіданні представник заявника ОСОБА_5 вимоги скарги підтримав, просив суд задовольнити.

Боржник ОСОБА_1 у судовому засіданні вимоги скарги не визнав, просив відмовити у її задоволенні.

Представник заінтересованої особи: Вишневого ВДВС у Бучанському районі, Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явився. Належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, причини неявки суду не відомі.

Суд, вислухавши думку осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, вивчивши матеріали виконавчого провадження за №67139918, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.03.2021 року у справі № 369/9560/20 задоволено позовні вимоги громадянки України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 до ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_2 про стягнення аліментів на утримання спільних дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 .11.2004 р.н.

Вказане рішення набрало законної сили.

З метою примусового виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.03.2021 року у справі № 369/9560/20 представником позивача отримано виконавчий лист у справі №369/9560/20, на підставі якого Головним державним виконавцем Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стебловською Юлією Олександрівною, яка є уповноваженою особою Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі по тексту відповідач) 18.10.2021 року відкрито виконавче провадження №67139918.

На виконанні у Вишневому ВДВС Бучанського району, Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувають матеріали виконавчого провадження №67139918 від 18.10.2021.

18.10.2021 Головним державним виконавцем Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стебловською Юлією Олександрівною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №67139918 з виконання виконавчого листа № 369/9560/20, виданого 08.10.2021 Києво-Святошинським районним судом Київської області.

18.07.2022 року Головним державним виконавцем Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стебловською Ю.О. винесено постанову «Про зупинення виконавчого провадження» №67139918, яка обґрунтована тим, що 15.03.2022 року Розділ ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження" (Відомості Верховної Ради України, 2016 р., № 30, ст. 542 із наступними змінами) доповнено пунктом 10-2 , відповідно до якого до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, зупиняється вчинення виконавчих дій, забороняється заміна стягувачів у виконавчих діях, стягувачами за якими є Російська Федерація або такі особи: громадяни Російської Федерації; юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства Російської Федерації; юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства, відмінного від законодавства України, серед кінцевих бенефіціарних власників, членів або учасників (акціонерів) яких є Російська Федерація, громадянин Російської Федерації або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації.

Стягувач є громадянкою російської федерації, особа якої посвідчується паспортом громадянина російської федерації за № НОМЕР_4 , виданого 27.04. 2017 року.

Обов`язковість виконання судових рішень встановлена у статтях 2, 18 ЦПК України, статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Питання порядку виконання судових рішень врегульоване статтею 129-1 Конституції України, у відповідності до якої суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Суду як джерело права.

З огляду на наведене, констатуємо, що принцип обов`язковості судового рішення та визначений процесуальним законодавством обов`язок суду із здійснення судового контролю за виконанням судового рішення зобов`язує суди, здійснюючи оцінку тих чи інших обставин, враховувати чи сприяє вчинення будь-якої процесуальної дії (в тому числі судом) виконанню остаточного судового рішення чи навпаки перешкоджає такому виконанню.

При цьому, слід зауважити на тому, що виконання судового рішення є прямим обов`язком боржника (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, у визначеному законом порядку, утверджує авторитет держави як правової і, навпаки, невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний, в тому числі, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Законом № 2129-IX від 15 березня 2022 року, передбачається зупинення вчинення виконавчих дій та забороняється заміна стягувачів у виконавчих діях, стягувачами за якими є Російська Федерація або такі особи:

-громадяни Російської Федерації;

-юридичні особи, які створені та зареєстровані відповідно до законодавства Російської Федерації;

-юридичні особи, що створені та зареєстровані відповідно до законодавства, відмінного від законодавства України, серед кінцевих бенефіціарних власників, членів або учасників (акціонерів) яких є Російська Федерація, громадянин Російської Федерації або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації.

Зазначене обмеження не застосовується до громадян Російської Федерації, які проживають на території України на законних підставах, та юридичних осіб, створених та зареєстрованих відповідно до закону України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером) яких є виключно громадяни Російської Федерації, які проживають на території України на законних підставах, або виключно громадяни України та громадяни Російської Федерації, які проживають на території України на законних підставах.

Тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України:

фізичні особи можуть здійснювати видаткові операції з рахунків, на кошти яких накладено арешт органами державної виконавчої служби, приватними виконавцями, без урахування такого арешту за умови, якщо сума стягнення за виконавчим документом не перевищує 100 тисяч гривень;

юридичні особи - боржники можуть здійснювати видаткові операції з рахунків, на кошти яких накладено арешт органами державної виконавчої служби, приватними виконавцями, виключно для виплати заробітної плати в розмірі не більше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати в місяць на одного працівника такої юридичної особи, а також сплати податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування;

припиняється звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника (крім рішень про стягнення аліментів та рішень, боржниками за якими є громадяни Російської Федерації);

визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.

Забороняється відкриття виконавчих проваджень та вжиття заходів примусового виконання рішень на території адміністративно-територіальних одиниць, які тимчасово окуповані внаслідок військової агресії Російської Федерації, у період такої окупації.

За рішеннями про стягнення аліментів підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці, які здійснюють відрахування з заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника, перераховують стягнуті кошти на визначений у заяві або зверненні стягувача рахунок, а у разі відсутності реквізитів рахунка стягувача - на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, приватного виконавця".

Відповідно до положень ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07.02.2019 року у справі №144/1883/15-а, від 01.07.2019 року у справі №460/1019/16-а.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №922/3537/17 (провадження № 12-127гс19) зроблено висновок, що об`єктом захисту виступає порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 зазначено, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09 жовтня 1979 року в справі «Ейрі проти Ірландії» (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32), рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Згідно ч. 3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що скаржником не доведено належними, допустимими доказами порушення його прав чи свобод. Скарга боржника є безпідставною, а доводи викладені в ній не відповідають фактичним обставинам справи та не узгоджуються з приписами законодавства. Тому суд приходить до висновку, що скарга не підлягає до задоволенню.

Щодо пропуску строку на звернення із скаргою, суд заначає наступне.

Згідно п. 1 ч. 1ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Доказів направлення постанови про зупинення виконавчого провадження №67139918 від 18.07.2022 року сторонами до матеріалів справи не надано.

Однак, суд звертає увагу та не, що відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

При цьому відповідно до частин першої та п`ятої ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Враховуючи що фактично позивач ознайомився з постановою, яка порушує її інтереси лише 27.07.2022 року, що підтверджується роздруківкою сайту Укрпошта про вручення рекомендованого листа за трекномером 224, то початок строку для оскарження постанови слід рахувати з 27.07.2022 року.

Разом з цим, суд звертає увагу на те, що згідно з роз`яснень пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 4 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Встановивши, що строк для звернення до суду пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову у скарзі саме у зв`язку з не доведеністю обставин, що є самостійною підставою для цього.

30 серпня 2022 року через канцелярію суду надійшло клопотання про визнання дій боржника ОСОБА_1 зловживанням процесуальними правами та застосувати до нього заходи примусу відповідно до вимог діючого законодавства.

Клопотання обгрунтовано тим, що суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Так відповідно до заяви про відвід судді у справі 369/7057/22 боржник зазначає про упередженість судді, та упередженість обгрунтовує скасуванням начебто незаконного рішення від 11.01.2022 року у справі 369/9560/20 про ухвалення додаткового рішення.

Заява про відвід аргументована фактом скасування Київським апеляційним судом вищевказаного рішення 21.06.2022 року, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 щодо стягнення витрат на правову допомогу відмовлено. Серед доказів боржником надано постанову Київського апеляційного суду від 21.06.2022 року.

ОСОБА_2 та її представник участі у розгляді справи не приймали.

Представник позивача жодного виклику у судове засідання апеляційної інстанції не отримував, а згідно постанови апеляційної інстанції про розгляд справи належним чином повідомлено лише позивача, яка з вказаним викликом також не знайома та не мала можливості прийняти участь у судовому засіданні.

Однак представник заявника зазначає інше, відповідно до зазначеної постанови судом зазначено:

«В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що ... до закінчення судових дебатів ОСОБА_2 не було зроблено відповідної заяви про те, що нею понесено судові витрати на правничу допомогу, про що будуть надані докази у строк визначений законом».

Дійсно ОСОБА_2 жодних заяви до закінчення судових дебатів не робилось, у зв`язку з тим, що вона взагалі не приймала участі у судовому засіданні 30.11.2021 року.

У свою чергу участь у судовому засіданні приймав він, як представник ОСОБА_2 та чітко пам`ятає про заявлення до закінчення судових дебатів про уточнення суми витрат на надання правової допомоги та надання їх у додатковій заяві відповідно до порядку передбаченому ЦПК.

Копія заяви про додаткове рішення було направлено відповідачу та прийняте законне та обґрунтоване рішення.

З метою поновлення у пам`яті обставин судових дебатів 30.11.2021 року у справі 369/9560/20 ним подано заяву про ознайомлення із звукозаписом судового засідання (аудіофіксацією), на яке судом надано аудіозапис 5123, на якому зафіксовано дебати за безпосередньою участю відповідача ОСОБА_1 , та представника позивача ОСОБА_5 та на записі у період часу з 2500 -2518 представник позивача як раз заявляє, що докази судових витрат на правову допомогу будуть надані додатково у встановленому ЦПК порядку.

У цьому судовому засіданні безпосередньо приймав участь ОСОБА_1 , та не міг не чути цієї заяви, тобто свідомо ввів в оману суд апеляційної інстанції про відсутність такої заяви, розраховуючи на неприбуття у судове засідання представника позивача, якого до суду не викликали, та не перевірку судом апеляційної інстанції аудіозапису, як і відбулось.

В подальшому вказані обставини боржник використав для обґрунтування своєї ж заяви про відвід судді. Також серед підстав для відводу судді наданий опис вкладення датований 09.01.2022 року, яким до суду направлено заперечення проти заяви про ухвалення судового рішення.

Вказаний опис вкладення оформлений з порушенням встановленого порядку.

Також зазаначає, що поштове відділення 03049 розташоване за адресою: АДРЕСА_2 відповідно до інформації розміщеної у мережі інтернет щодо графіку роботи у неділю не працює взагалі, а дата відправлення зазначена у описі вкладення, який наданий відповідачем датована 09.01.2022 що припадає на неділю.

Однак відповідач не скористався можливістю ресурсу «Укрпошти» надати автоматичну роздруківку за трек номером, щоб підтвердити дату вручення цього листа, який або взагалі не направлявся, або направлений навмисно так, щоб не встиг потрапити до справи при розгляді.

Розглядаючи вказану заяву, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 144 ЦПК України заходом процесуального примусу, крім іншого, є штраф.

Положеннями ст. 148 ЦПК України регламентовано підстави для застосування судом процесуального примусу у вигляді штрафу, а також його розміри, залежно від суті зловживання процесуальними правами учасником провадження, його тривалості та обставин конкретної справи.

Враховуючи вищевказані положення, вбачається, що застосування заходів процесуального примусу належить до виключної компетенції суду та можливе виключно за його ініціативи, а не за клопотанням учасника справи.

Водночас, суд не вбачає достатніх підстав на даний час для застосування до боржника ОСОБА_1 , процесуального примусу у вигляді накладення штрафу, як найсуворішого заходу процесуального примусу.

Керуючись ст.ст.4,8,18 Закону України "Про виконавче провадження", ст.ст. 143, 148, 262, 354, 447-453 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу адвоката Дейнегіна Сергія Миколайовича, який діє в інтересах: ОСОБА_2 , боржник: ОСОБА_1 , заінтересована особа: Вишневий ВДВС у Бучанському районі, Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на постанову державного виконавця про зупинення виконавчого провадження - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали суду складений 18 жовтня 2022 року.

Суддя Т.В. Дубас