Справа № 130/2750/21
Провадження № 22-ц/801/1712/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шепель К. А.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2022 рокуСправа № 130/2750/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів : Сала Т. Б., Шемети Т. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою його представником адвокатом Смірновим Сергієм Михайловичем, на заочне рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 29 березня 2022 року у м. Жмеринка суддею цього суду Шепелем К.А., дата складання його повного тексту 08 квітня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, мотивуючи його тим, що 02 травня 2015 року їй ОСОБА_2 було заподіяно умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, що підтверджується ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 02 липня 2021 року про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_2 за строками давності, чим завдано майнову шкоду, яка полягає у понесених нею витратах на лікування. Крім того, позивачу відповідачем також завдано моральну шкоду, яка полягає у фізичному болю, приниженні, моральних стражданнях, через постійні головні болі та часткову втрату слуху, відчутті постійного страху та дискомфорту.

Пославшись на викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача 7 580,60 грн. майнової шкоди та 200 000 грн. моральної шкоди.

Заочним рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 29 березня 2022 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7 580,60 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди і 200 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а також 3 500 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Вирішено питання розподілу судових витрат щодо судового збору.

У липні 2022 року представником відповідача адвокатом Смірновим С.М. було подано заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 11 серпня 2022 року вказану заяву залишено без задоволення.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Смірнова С.М., подав апеляційну скаргу, у якій посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та просить оскаржуване рішення суду скасувати в частині вимог позову про відшкодування моральної шкоди, в іншій частині рішення залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу від іншого учасника справи впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Ч. 6 ст. 82 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що згідно обвинувального акту 02 травня 2015 року близько 16 год. 30 хв. ОСОБА_1 перебувала на подвір`ї домоволодіння своїх батьків по АДРЕСА_1 , коли на подвір`я зайшов сусід ОСОБА_2 . Він виражався нецензурною лайкою, висловлював словесні погрози та замахнувся до ОСОБА_1 лопатою, яку тримав руках. Щоб запобігти цьому ОСОБА_1 схопила руками дерев`яний держак лопати, проте ОСОБА_2 умисно наніс удар в область грудної клітини ОСОБА_1 і сказав що відрубає її ногу. В подальшому ОСОБА_2 приставив предмет, схожий на пістолет, до скроні ОСОБА_1 , а потім спрямував його дуло в обличчя жінки. Далі приклав до шиї позивачки лезо ножа, висловлюючи погрози фізичною розправою, після чого наніс умисно її один удар ручкою ножа в ліве плече, внаслідок чого ОСОБА_1 впала на землю та вдарилась головою (8-9).

Вказані дії ОСОБА_2 кваліфіковано за ч.2 ст.122 КК України, тобто, середньої тяжкості тілесне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не тягне за собою наслідків, передбачених ст. 121 КК України, але є таким, що спричинило тривалий розлад здоров`я та вчинене з метою залякування потерпілої.

Відповідно до ухвали Жмеринського міськрайонного суду від 02 липня 2021 року, позивач є потерпілою у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_2 за ч.2 ст. 122 КК України. За змістом цієї ухвали 02 травня 2015 року, біля 16 год. 30 хв., по АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 умисно наніс потерпілій ОСОБА_1 удар рукояткою ножа в ліве плече, внаслідок чого вона упала на землю та вдарилась головою, отримавши середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження. Кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 122 КК України, закрито у зв`язку із звільненням обвинуваченого від кримінальної відповідальності по закінченню строків давності (а.с.5-5а).

Вказана ухвала набрала законної сили 30 серпня 2021 року, про що свідчить постанова Вінницького апеляційного суду від 30 серпня 2021 року (а.с.6-7).

Відповідно до копії виписного епікрізу ОСОБА_1 з 03 травня 2015 року по 02 червня 2015 року знаходилась в хірургічному відділенні ДЗ «ВЛ ст. Жмеринка» із діагнозом ЗЧМТ, забій головного мозку, забій грудної клітини, гомілки, гематома потилиці (а.с.10).

З копій амбулаторної карти хворого та медичної карти амбулаторного хворого видно, що ОСОБА_1 неодноразово зверталась за медичною допомогою та проходила лікування (а.с.11-19, 27-37).

Відповідно до висновку лікаря Вінницької обласної клінічної лікарні ім. Пирогова від 21 травня 2015 року ОСОБА_1 має діагноз: проміжний період перенесеної ЗЧМТ з синдромом лікворної гіпертензії (струс головного мозку), травматичне субарахноідальне геморагічне просякання (а.с.20-21).

Згідно висновків лікарів ДУ «Інституту отоларингології імені проф. О.С. Коломійченка Національної Академії медичних наук України» від 28 липня 2016 року та 9 березня 2017 року ОСОБА_1 поставлено діагноз: хронічна лівостороння сенсоневральна туговухість посиленої форми. Вестибулопатія. Центральна вестибулярна дизфункція ІІ-ІІІ ступеню (а.с.23-26, 39-40).

Відповідно до довідки «Відділкової лікарні станції Жмеринка ПЗЗ», де ОСОБА_1 знаходилась на лікуванні з 03 травня 2015 року по 02 червня 2015 року, їй було виписано ліків на суму 6 728,94 грн, які вона купувала за власний рахунок (а.с.37).

Згідно з копіями чеків, позивач придбала ліків на 870,72 грн. та 40,94 грн. (а.с.38).

За змістом ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За приписами ч. ч. 2, 3, 4, 5 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

У ч. 1 ст. 1177 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

У п. п. 3, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за № 4 (з наступними змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Системний аналіз цих положень закону дає підстави констатувати, що цивільно-правова відповідальність настає при наявності таких умов (підстав): протиправність, шкода, вина, причинний зв`язок.

На підставі викладеного вище та встановлених у справі обставин, зокрема протиправного заподіяння з вини відповідача позивачці тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим вона перебувала на тривалому лікуванні, що спричинило їй фізичні, душевні та психічні страждання, наявності причинного зв`язку між завданою її шкодою і протиправними діяннями відповідача, доведеністю вини останнього в її заподіянні, враховуючи характер та обсяг страждань та характер немайнових втрат, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обов`язок ОСОБА_2 відшкодувати ОСОБА_1 заподіяну її протиправними діями відповідача моральну шкоду у визначеному судом розмірі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не обґрунтував розмір суми, стягуваної на відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки мотиви, з яких виходив місцевий суд, визначаючи відшкодування моральної шкоди в розмірі 200 000 грн., є достатньо обґрунтованими і узгоджуються зі ст. 23 ЦК України, а такий розмір відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості у зв`язку з доведеністю заподіяння з вини ОСОБА_2 позивачці тілесних ушкоджень, за наслідком яких ОСОБА_1 зазнала фізичних, душевних та психічних страждань.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв`язку з неналежним повідомленням відповідача про дату, час і місце розгляду справи у суді першої інстанції апеляційним судом відхиляються з огляду на таке.

Згідно з ч. 6, п. 2 ч.7, ч. 11 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається, зокрема фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Про дату підготовчого судового засідання, яке відбудеться 19 січня 2022 року о 14 год. 30 хв. секретарем судового засідання було повідомлено ОСОБА_2 , що підтверджується телефонограмою (а.с. 111).

Судові повістки про виклик до суду на 22 лютого 2022 року та 29 березня ОСОБА_2 повернулась до суду з відміткою, що він її не отримав у зв`язку з тим, що «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 117-118, 123-124).

Також суд першої інстанції розмістив на веб-сайті суду оголошення про судове засідання, призначене на 29 березня 2022 року (а.с. 122).

Апеляційний суд звертає увагу, що Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (1989), зазначив, що сторона зобов`язана «демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань». Європейський суд наголошує, що особа, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З урахуванням наведеного, оскільки, ОСОБА_2 було відомо про розгляд цієї справи у суді першої інстанції, отже, він був зобов`язаний з розумним інтервалом часу сам цікавитись провадженням у цій справі та не був позбавлений можливості дізнатися про дату, час і місце її розгляду як з офіційного сайту судової влади, так і звернувшись безпосередньо до суду, водночас, жодних доказів неможливості отримати таку інформацію і з`явитися в судові засідання, відповідач не надав. Сам лише факт неотримання скаржником кореспонденції, яку суд з додержанням вимог процесуального закону надсилав за належною адресою та яка поверталася у зв`язку з її неотриманням адресатом, зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Всі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного заочного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Рішення суду першої інстанції в частині вимог позову про відшкодування майнової шкоди не оскаржувалось, а тому в силу вимог ст. 367 ЦПК України не переглядалось.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником адвокатом Смірновим Сергієм Михайловичем, залишити без задоволення, а заочне рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 29 березня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

Т. М. Шемета