Справа № 567/932/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2022 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Василевич О.В.

секретар - Клімович О.О.

з участю представника позивача - адвоката Максимчука В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

В Острозький районний суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням житловим будинком за адресою : АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказує, що йому на праві власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що у належному йому житловому будинку зареєстрована ОСОБА_2 , однак за місцем реєстрації не проживає.

Вказує, що 26 липня 2021 року між ним та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір купівлі - продажу житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , загальною площею 90,4 кв. м., житловою площею 49,4 кв.м., розташованого на земельній ділянці, площею 0,0853 га з кадастровим номером :02:001:0479. Зазначає, що при укладенні договору купівлі - продажу житлового будинку ОСОБА_2 , яка на той час проживала та була зареєстрована за цією адресою зобов`язувалася після укладення зазначеного договору забрати все своє майно, свої речі, повністю звільнити приміщення будинку та знятися з реєстрації. Проте своє зобов`язання у повній мірі відповідачка не виконала. В кінці липня 2021 року ОСОБА_2 забрала лише належне їй майно та свої речі, і фактично з того часу у спірному будинку не проживає, участі в його утриманні та сплаті за комунальних послуг не бере. Договору найму на подальше проживання у даному будинку з ним не укладала. Між ними відсутня будь-яка домовленість щодо користування відповідачкою житлом. Договір купівлі - продажу, укладений між сторонами ОСОБА_2 не оспорювала.

Зазначає, що з огляду на те, що відповідачка ОСОБА_2 без поважних причин не проживає у належному йому житловому будинку понад один рік, а відтак вона втратила право на користування таким житловим приміщенням.

Вказує, що факт реєстрації відповідачки ОСОБА_2 у належному йому будинку порушує його право власності, оскільки перешкоджає йому вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, що й спонукало його звернутися до суду з вищевказаним позовом.

Ухвалою Острозького районного суду від 08.08.2022р. відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, відповідачці було встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву.

Позивач в судове засідання не з`явився, про місце, день та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином у відповідності до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, зокрема, шляхом розміщення оголошення на сайті Острозького районного суду веб-портал судова влади України http://ost.rv.court.gov.ua/sud1713/, правом подати відзив на позовну заяву не скористалась.

На адресу суду повернувся конверт з копією позовної заяви та судової повістки з відміткою поштового відділення «адресат ОСОБА_2 за адресою : АДРЕСА_1 відсутній (в Америці)».

Відповідно до ч.2 ст.131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно адресної довідки Острозької міської ради Рівненської області від 05.08.2022 року зареєстроване місце проживання відповідачки АДРЕСА_1 .

Представник позивача - адвокат Максимчук В.М. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги свого довірителя підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовільнити, з підстав викладених в позовній заяві, визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право на користування житловим будинком за адресою : АДРЕСА_1 . Зазначив, що на даний час, всі особисті речі та майно відповідачки ОСОБА_2 відсутні. Теперішнє місце її проживання і перебування не відоме. Поважність причин такої тривалої відсутності за місцем реєстрації відповідачка ОСОБА_2 позивача не повідомляла, і такі причини йому не відомі.

Суд, розглянувши справу, відповідно до ст.ст.274-279 ЦПК України, за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, заслухавши представника позивача, пояснення свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Свідок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні, кожен окремо, пояснили, що проживають в АДРЕСА_1 та є сусідами позивача ОСОБА_1 . Вказали, що проживають в м.Острог по сусідству впродовж тривалого періоду часу та були знайомі з відповідачкою ОСОБА_2 , яка була власницею житлового будинку, власником якого на даний час є позивач. Зазначили, що в кінці липня 2021 року відповідачка ОСОБА_2 продала належне їй будинковолодіння для позивача ОСОБА_1 та виїхала до США. З того часу вони відповідачки за адресою АДРЕСА_1 не бачили. Пояснили, що в будинку по місцю колишнього її проживання відсутні будь-які особисті речі відповідачки.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено наступні обставини.

Згідно витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 267579597 від 26.07.2021 року позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, та земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0479, загальною площею 0,0853 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).

Як вбачається з довідки Острозької міської ради Рівненської області №97/01-17-22 від 20.07.2022р. відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (а.с.8).

Згідно дублікату договору купівлі- продажу від 26.07.2021р., зареєстрованого в реєстрі за № 342, виданого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Конащук Л.М. та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 267583435 від 26.07.2022р., позивачу належить житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , загальною площею 90,4 кв. м., житловою площею 49,4 кв.м., розташований на земельній ділянці, площею 0,0853 га з кадастровим номером № :02:001:0479 (а.с.9-11).

Таким чином, судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 будучи зареєстрованою у будинку за адресою АДРЕСА_1 , який належить позивачу, фактично в ньому не проживає понад один рік та не є членом сім`ї позивача.

Водночас судом встановлено, що між позивачем і відповідачкою не існує договірних відносин з приводу порядку та умов користування вищевказаним житловим будинком, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався та у встановленому законом порядку не реєструвався.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною першою ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач не є членом сім`ї власника будинку в розумінні ст.156 ЖК УРСР, не проживає разом з нею та не веде спільне господарство, що підтверджується поясненнями свідків.

Доказів, які б підтверджували наявність правовідносин між відповідачкою та позивачем, як власником житла на даний час суду не надано.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Водночас суд враховує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Як вже зазначалося, судом встановлено, що відповідачка не є членом сім`ї позивача, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом і ведуть спільне господарство.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України.

Положеннями ч.1 ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст.391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому положення ст.391 ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Згідно положень ст.405 ЦК України члени сім`ї власника, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачка не є співвласником спірного житлового приміщення, не є членом сім`ї позивача, факт реєстрації відповідачки у спірному будинку створює позивачу безумовні перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном та порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, в тому числі реалізації її прав на соціальний захист та майнових прав.

Окрім того, Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Водночас, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як вбачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Отже, виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з цим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом.

Відповідно до ст.ст.76-83 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

В судовому засіданні з доводів позовної заяви, пояснень представника позивача, свідків, досліджених письмових доказів, які не викликають сумніву у їх об`єктивності, встановлено, що відповідачка не проживає в спірному будинку понад рік, при цьому залишила будинковолодіння позивача самостійно, поважних причин не проживання за адресою реєстрації та підстав для продовження терміну зберігання за нею права користування житловим приміщенням не встановлено, особисті речі відповідачки в будинку відсутні, участі в оплаті комунальних послуг за будинок відповідачка не приймає, що свідчить про втрату нею інтересу до зазначеного житла як до свого постійного місця проживання, реєстрація відповідачки за місцем проживання у спірному будинку є перешкодою для розпорядження позивачем своїм майном.

Одночасно, вирішуючи спір, суд враховує, що право позивача є абсолютним і полягає у здійсненні права беззаперечного користування і розпорядження своїм майном, а відтак його право підлягає захисту, шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням - житловим будинком за адресою : АДРЕСА_1 .

Одночасно, суд вважає, що визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в цілому відновить порушене право позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст.10, 12, 258-259, 263-265 ЦПК України, -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право на користування житловим будинком за адресою : АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 17 жовтня 2022р.

Суддя Острозького районного судуВасилевич О.В.