КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 377/780/21 Головуючий у 1-й інст. - Теремецька Н.Ф.
Апеляційне провадження 22-ц/824/8057/2022 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Кредобанк» - Павленка Сергія Валерійовича на рішення Славутицького районного суду Київської області від 11 травня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач у грудні 2021 року звернувся з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з яких просить стягнути солідарно на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором № CL-206161 від 12 липня 2019 року у розмірі 233 520 грн 57 к., що складається із: заборгованості за тілом кредиту 233 520 грн 57 к, а також судові витрати по оплаті судового збору в сумі 3 502 грн 81 к. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 23 352 грн.

В Обгрунтування позовних вимог вказує на те, що 12 липня 2019 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № CL-206161, відповідно до умов якого банк зобов`язується надати у власність позичальникові грошові кошти на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання у розмірі 280 000 грн на строк до 11 липня 2024 року зі сплатою відсотків у розмірі 36,99 %, а позичальник зобов`язується використати кредит на цілі, вказані у цьому кредитному договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених цим кредитним договором.

Однак, позичальник не виконує взяті на себе зобов`язання, тому 06 вересня 2021 року банк звернувся із досудовою вимогою про дострокове стягнення заборгованості через неналежне виконання грошових зобов`язань за кредитним договором до позичальника, як те передбачено п. 6.9. кредитного договору.

03жовтня 2021 року досудова вимога повернулась відправнику не врученою.

Враховуючи, що на момент укладення кредитного договору ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , то позивач, посилаючись на ст. ст. 525-526, 625, 629, 1048-1050, 1054 ЦК України, просить стягнути солідарно з відповідачівзаборгованість за кредитним договором № CL-206161 від 12 липня 2019 року.

Рішенням Славутицького районного суду Київської області від 11 травня 2022 року позов АТ «Кредобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «КРЕДОБАНК» заборгованість за кредитним договором № CL-206161 від 12.07.2019 року в сумі 14 245 грн 77 к.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «КРЕДОБАНК» судові витрати по оплаті судового збору в сумі 213 грн 67 к.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник АТ «Кредобанк» - Павленко С.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, якимпозовні вимоги АТ «Кредобанк» задовольнити у повному обсязі.

Вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог щодо дострокового стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором оскільки вважає, що законодавством не передбачено такого обов`язку кредитодавця перед тим, як звернутись до суду надати докази отримання боржником досудової вимоги.

Також вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у задовленні позовних вимог про солідарне стягнення з відповідачів кредитної заборгованості, зважаючи на те, що ОСОБА_2 була обізнана про отримання кредиту ОСОБА_1 та судом при ухваленні рішення в цій частині не досліджено особливості отримання кредиту ОСОБА_1 в інтересах сім`ї.

Від відповідачів надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просять рішення суду залишити без змін.

Посилаються на те, що досудова вимога щодо дострокового погашення заборгованості від 03 вересня 2021 року не містить інформацію за основною сумою заборгованості та процентами, які необхідно здійснити, а лише вказана сума для погашення заборгованості у розмірі 233 520 грн 57 к., а не поточна/прострочена заборгованість яку необхідно сплатити за тілом та процентами.

Вказують, що не заперечення ОСОБА_2 щодо укладання ОСОБА_1 кредитного договору не свідчить про те, що вона погодилася взяти на себе обов`язок нести солідарну відповідальність за невиконання зобов`язань позичальника перед банком.

Крім того, зауважують, що вимоги банку щодо вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, оскільки такі витрати не доведені належними та допустими доказами.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції вказував, що для дострокового стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором має передувати направлення кредитодавцем позичальнику письмової вимоги про дострокове повернення кредиту і отримання позичальником такої вимоги, оскільки в кредитному договорі сторони передбачали, що обов`язок з дострокового повернення кредиту у позичальника виникає після отримання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу.

Також судом вказано, що кредит надавався на споживчі цілі, строк його повернення не настав на час звернення з позовом до суду (дата повернення кредиту 11 липня 2024 року), в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження отримання позичальником досудової вимоги про дострокове повернення кредиту, тому у суду відсутні правові підстави для дострокового стягнення усієї суми кредиту.

Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором за період з 12 липня 2019 року по 26 серпня 2021 року (дата розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви), яка відповіднодо вказаного розрахунку становить 14 245 грн 77 к. (прострочена сума заборгованості).

Також суд першої інстанції вважав, що будь-яких доказів використання відповідачем ОСОБА_1 в інтересах та на потреби сім`ї коштів, отриманих за вказаним кредитним договором, позивачем суду не надано. Наявність письмової згоди відповідача ОСОБА_2 у Анкеті-Заяві фізичної особи на отримання готівкового кредиту № CL-206161 про отримання ОСОБА_1 кредиту не свідчить про те, що вказаний кредит використано в інтересах та на потреби сім`ї, оскільки кредитний договір таких положень не містить.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу суд першої інстанції вказував, що витяг з копії договору про надання правової допомоги від 11 лютого 2019 року, укладеного між АТ «КРЕДОБАНК» та Адвокатським об`єднанням «БІЗНЕС І ПРАВО», не містить даних про склад та розмір, порядок оплати наданої правової допомоги. Будь-яких документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги у даній справі, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), позивачем суду не надано.

Таким чином, суд першої інстанції вважав, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог позивача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 23 352 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що 12 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «КРЕДОБАНК» з Анкетою-Заявою фізичної особи на отримання готівкового кредиту № CL-206161, в якій він зазначив свої персональні дані, такі як: ПІБ, дата народження, ІПН, дані свого паспорта, адресу реєстрації та фактичного проживання, номер мобільного телефону, сімейний стан, освіту, інформацію про зайнятість, наявність майна у власності, інформацію про свої доходи та витрати, інформацію про кредити, що пропонуються для рефінансування (а.с. 31).

12 липня 2019 року між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» було укладено кредитний договір № CL-206161 (а.с. 25-27).

Відповідно до п. 1 кредитного договору банк зобов`язується надати у власність позичальникові грошові кошти на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а позичальник зобов`язується використати кредит на цілі, вказані у цьому кредитному договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених цим кредитним договором. Кредит видається виключно на цілі, зазначені в цьому кредитному договорі.

В пунктах 2.1., 2.2., 2.3. кредитного договору визначені: сума та валюта кредиту 280 000 грн; дата видачі кредиту 12 липня 2019 року; строк (термін) кредитування 60 місяців терміном до 11 липня 2024 року.

Згідно з п. 2.4. кредитного договору позичальник доручає банкові здійснити переказ кредитних коштів з позичкового рахунку, вказаного в п. 2.5. кредитного договору, на наступні цілі та за наступними реквізитами: на поточні потреби в сумі 140 725 грн 56 к.; на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості позичальника перед АТ «КРЕДОБАНК» по кредитному договору № RF2r-69865 від 03 серпня 2017 року в сумі 6 007 грн 48 к.; на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості позичальника перед АТ «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ» по кредитному договору № PL/42/303 від 05 листопада 2018 року в сумі 46 544 грн 55 к.; на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості позичальника перед ПАТ «ПУМБ» по кредитному договору № 901 від 09 квітня 2019 року в сумі 27 168 грн 73 к.; на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості позичальника перед ПАТ «ПУМБ» по кредитному договору № 801 від 29 липня 2018 року в сумі 55 136 грн 76 к.; на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості позичальника перед ТОВ ФК ЦФР по кредитному договору № від 17 листопада 2016 року в сумі 4 416 грн 92 к.

В пунктах 2.5-2.7. кредитного договору зазначено, що для обліку виданих кредитних коштів банк відкриває позичковий рахунок № НОМЕР_1 ; поточний (картковий) рахунок позичальника, на який здійснюється видача кредиту - № НОМЕР_2 ; рахунок для повернення кредитних коштів - № НОМЕР_3 .

У пункту 4.1. кредитного договору сторони погодили, що за користування кредитом позичальник сплачує банку відсотки за процентною ставкою 36,99 % річних.

Відповідно до п. 4.2. кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360» (фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів), за ставкою, визначеною у пункті 4.1. кредитного договору, з дня видачі кредиту до дня повернення кредиту в повному обсязі; якщо інше не випливає із умов цього кредитного договору.

Пунктом 4.4. кредитного договору визначено, що загальні витрати позичальника по кредиту за цим кредитним договором становлять 344 604 грн 4 к.

За змістом пунктів 6.1., 6.2. кредитного договору позичальник зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в порядку і строки (терміни), передбачені кредитним договором та/або додатками до нього. Позичальник здійснює погашення заборгованості за цим кредитним договором відповідно до Графіку платежів (Додаток № 1 до цього кредитного договору). Всього позичальник зобов`язаний здійснити 60 щомісячних платежів по 10 406 грн щомісячно, кожного останнього числа відповідного місяця, впродовж 60 місяців з дати укладення кредитного договору. Перший та останній платежі можуть відрізнятися за розміром суми щомісячного платежу. Щомісячні платежі з 12 липня 2019 року по 11 липня 2024 погашаються в однаковому порядку.

Крім того, 12 липня 2019 року позичальником підписано паспорт споживчого кредиту до укладення договору про споживчий кредит, який додано позивачем до позову. Розділом 3 паспорту споживчого кредиту визначено основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, а саме: тип кредиту кредит; суму/ліміт кредиту 280 000 гривень; строк кредитування 60 місяців; мета отримання кредиту в залежності від цілей отримання кредиту: поточні потреби; рефінансування заборгованості; спосіб та строк надання кредиту у безготівковому порядку, в день підписання сторонами кредитного договору (а.с. 28-30).

Відповідно до розділу 4 вказаного паспорта передбачено процентну ставку 36,99 відсотків річних; тип процентної ставки фіксована, метод розрахунку факт/360, схема ануїтет; загальні витрати за кредитом 344 604 грн 4 к; орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом 624 604 грн 4 к.; реальну річну процентну ставку 43,94 %.

Розділом 4 вказаного паспорта визначений порядок повернення кредиту 60 ануїтетних платежів по 10 406 грн щомісячно, кожного числа, що відповідає даті укладення договору відповідного місяця, впродовж 60 місяців з дати укладання договору.

Згідно з меморіальними ордерами № 40823882, 40825759, 40825761, 40825763, 40825765, 40825767 від 12 липня 2019 року ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 280 000 грн (а.с. 8-13).

Відповідно до Графіку платежів за кредитним договором № CL-206161 від 12 липня 2019 року та розрахунку сукупної вартості кредиту, що є Додатком № 1 до кредитного договору № CL-206161 від 12 липня 2019 року, він складається із 60 платіжних періодів; сума щомісячного платежу за період з 12 серпня 2019 року по 12 червня 2024 року складає включно 10 406 грн; 11 липня 2024 складає 10 450 грн 40 к., та включає в себе погашення основної суми кредиту і суми відсотків за користування кредитом. Сукупна вартість кредиту складає 624 404 грн 40 к. (а.с. 28).

06 вересня 2021 року АТ «КРЕДОБАНК» за вих. № 235/2021 направлено відповідачу ОСОБА_1 досудову вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості, в якій банк вимагав від позичальника дострокового повернення за цим кредитним договором, у 30-денний термін з моменту отримання цієї вимоги, заборгованості за поточним та простроченим тілом кредиту у розмірі 233 520,57 гривень, у порядку передбаченому п. 6.9 кредитного договору № CL-206161 від 12.07.2019 року, та попередив, що у разі невиконання даної вимоги, банк змушений буде звернутися за захистом своїх порушених прав та законних інтересів до суду з метою стягнення заборгованості в судовому порядку (а.с. 41-43).

Однак, вимога позичальником не була отримана та була повернута відправнику 22 вересня 2021 року, з відміткою: причина повернення «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 44-45).

Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Вимогами ст.1056 ЦК України визначено, що у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 280 000 грн.

Згідно з розрахунком заборгованості за договором кредиту №CL-206161від 12 липня 2019 року станом на 26 серпня 2021року загальна сума заборгованості за кредитом становить 233 520 грн 57 к., яка складається з: 233 520 грн 57 к. сума заборгованості за тілом кредиту.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги до відповідача ОСОБА_2 , позивач посилався на положення ч.3 ст.61, ч.4 ст.65 СК України.

Відповідно до вимог ч.ч.1-3 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно вимог ч.ч.1,2,4 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

З умов договору кредиту№ СL-206161 від 12 липня 2019 року, укладеного між банком та ОСОБА_1 , паспорту споживчого кредиту, анкети-заяви вбачається, що це споживчий кредит на суму 140 725 грн 56 коп., так як взятий на поточні потреби споживача. Шляхом підписання анкети-заяви ОСОБА_1 підтвердив, що суму отриманого кредиту просить вважати дрібним побутовим правочином, який не потребує згоди другого з подружжя.

Оцінивши в сукупності надані суду та досліджені в судовому засіданні докази з урахуванням вимог ч. 3 ст. 61, ч.4 ст. 65 СК України, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про необгрунтованість доводів позивача про те, що отримані відповідачем ОСОБА_1 грошові кошти за кредитним договором № СL-206161 від 12 липня 2019 року використані в інтересах сім`ї, а тому вказаний договір не створює будь-яких обов`язків для другого з подружжя та обгрунтовано відмовив у задоволенні позову банку до дружини позичальника ОСОБА_2 .

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що в даному спорі ОСОБА_1 отримав кредитні кошти на здійснення ремонту спільного майна відповідачів, тобто в інтересах сім`ї для поліпшення умов проживання, виходячи з того, що в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 отримав в кредит кошти на здійснення ремонту у квартирі, де він проживає з дружиною. В кредитному договорі та в паспорті споживчого кредиту зазначено, що кредит надається на поточні потреби, а на які не зазначено. В анкеті - заяві ОСОБА_1 вказано, що мета отримання кредиту - ремонт та облаштування житла, проте не конкретизовано, що ремонт та облаштування житла має відбутися саме у майні, що є спільною сумісною власністю подружжя, а тому такі доводи представника позивача є припущеннями, в свою чергу законодавцем визначено, що рішення суду не може грунтуватись на припущеннях.

Не грунтуються на вимогах закону доводи апеляційної скарги про те, що тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, з огляду на наступне.

У пункті 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, яке є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Ухвалючи рішення по суті позовних вимог суд першої інстанції вірно зазначив, що із змісту кредитного договору № CL-206161 від 12 липня 2019 року, укладеного між АТ «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_1 , паспорту споживчого кредиту, підписаного позичальником до укладеного кредитного договору, зазначений кредитний договір є споживчим кредитом, а тому обгрунтовано застосував положення закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до п. 6.9. кредитного договору банк у випадках, передбачених п. 3.3. кредитного договору, вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за кредитним договором, про що письмово повідомляє позичальника.

У пункті 3.3. кредитного договору зазначено, що банк вправі відмовити у виплаті позичальнику кредиту або його частини та/або припинити кредитування позичальника у випадку: передбаченому п. 4.11. кредитного договору; прострочення сплати процентів та/або повернення кредиту (частини кредиту) щонайменше на один календарний місяць; порушення позичальником істотних умов кредитного договору, зокрема: надання для здійснення платежів документів, що не відповідають вимогам законодавства України та встановленим в банку правилам; представлення позичальником у банк для отримання кредиту документів/інформації, що виявились недостовірними; невиконання позичальником зобов`язань, передбачених кредитним договором.

Пунктом 6.10. кредитного договору визначено, що позичальник зобов`язаний після отримання повідомлення банку, передбаченого п. 6.9. кредитного договору, усунути порушення умов кредитного договору, вказаних у повідомленні ( згідно п. п. 3.3.2., 3.3.3. кредитного договору) протягом 30 календарних днів із дня отримання такого повідомлення. Якщо позичальник не усунув вказані порушення, то він зобов`язаний достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за Кредитним договором не пізніше 31-го календарного дня після отримання письмового повідомлення банку (п. 6.9. Кредитного договору).

Виходячи з вищезазначеного, боржник вважається належним чином повідомленим про порушення зобов`язань за кредитним договором та про зобов`язання достроково погасити заборгованість у тому разі, коли кредитором не лише відправлено на адресу такого боржника досудову вимогу, а й доведено факт її вручення адресатові під розписку, оскільки загальний зміст поняття «повідомлення» передбачає не тільки направлення відомостей, з якими особу слід ознайомити, а й отримання цією особою зазначених відомостей.

Такий правовий висновок у подібних правовідносинах, викладений у постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 344/3627/16-ц (провадження №61-21032св18), від 03 червня 2020 року у справі № 359/8181/18 (провадження №61-22164св19), від 17 березня 2021 року у справі № 361/1488/19 (провадження №61-6141св20).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Матеріали справи не містять доказів вручення ОСОБА_1 досудової вимоги за №235/2021 від 03 вересня 2021 року щодо виконання договірних зобов`язань, оскільки поштовий конверт із такою вимогою повернувся на адресу банку з відміткою працівника пошти «за закінчення встановленого терміну зберігання».

При цьому, з огляду на вказані вище правові висновки Верховного Суду, апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги АТ «Кредобанк» про те, що сам факт направлення досудової вимоги про виконання договірних зобов`язань на адресу реєстрації місця проживання ОСОБА_1 є належним його повідомленням.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що для дострокового стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором має передувати направлення кредитодавцем позичальнику письмової вимоги про дострокове повернення кредиту і отримання позичальником такої вимоги, оскільки в кредитному договорі сторони передбачили, що обов`язок з дострокового повернення кредиту у позичальника виникає після отримання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором за період з 12 липня 2019 року по 26 серпня 2021 року (дата розрахунку заборгованості доданого до позовної заяви), яка відповідно до вказаного розрахунку становить 14 245 грн 77 к. (прострочена сума заборгованості).

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу враховуючи те, що ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції представником позивача не надано доказів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги у даній справі, оформлених у встановленому законом порядку.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За встановлених обставин, доводи апеляційноїскарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Кредобанк» - Павленка Сергія Валерійовича- залишити без задоволення.

Рішення Славутицького районного суду Київської області від 11 травня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді