К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2022 року місто Київ

справа № 757/23351/19-ц

апеляційне провадження № 22-ц/824/7953/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Нежури В.А.,

за участю помічника судді в якості секретаря судового засідання: Сиченка К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Саадулаєва А.І. від 13 грудня 2021 року у справі за позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 1: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ "Дельта Банк", ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 1: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав.

Позов обґрунтовано тим, що листом від 1 квітня 2019 року ПАТ "Дельта Банк" повідомило позивача про відступлення права вимоги за кредитним договором № 49.4/78/07-Zn від 30 серпня 2007 року та договором іпотеки № 49.12/78/1376/07 від 30 серпня 2007 року , укладених між ОСОБА_1 та ВАТ "Кредитпромбанк", на користь ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 29 березня 2019 року.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 , як фізична особа, не може бути фактором у договорі купівлі-продажу майнових прав (відступлення прав вимоги), позивач просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав (відступлення прав вимоги) № 1214/К, укладений 29 березня 2019 року між ПАТ "Дельта Банк" та ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що оспорюваний правочин укладений на стадії ліквідації ПАТ "Дельта Банк", а тому відступлення прав вимог за кредитним договором та договором забезпечення виконання зобов`язання можливе на користь будь-якого суб`єкта правовідносин, в тому числі фізичної особи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Скаржник зазначає, що суд дійшов помилкового висновку щодо відмови у задоволенні позову, оскільки між ПАТ "Дельта Банк" та ОСОБА_2 фактично було укладено договір факторингу. Положення статті 1079 ЦК України допускає можливість бути фактором лише фінансову установу, з огляду на що фізична особа не може бути стороною договору факторингу. При цьому перебування банку на стадії ліквідації не змінює правову природу кредитного договору як фінансової послуги і як наслідок фізична особа не може бути кредитором у кредитних правовідносинах.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 у відзиві на апеляційну скаргу вказує на безпідставність її доводів, а тому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи не скористалися правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник ОСОБА_1 , ОСОБА_3 - ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважала, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші учасники справи в суд апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, 30 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ "Кредитпромбанк" укладено кредитний договір № 49.4/78/07-Zn, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 138 000 доларів США, на строк до 29 серпня 2022 року зі сплатою 13,6 % річних (том І а.с.158-161).

У цей же день, у забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ВАТ "Кредитпромбанк" та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 49.4/78-П1/07-Zn, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору (том І а.с.166-167).

Також 30 серпня 2007 року у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 49.4/78/07-Zn між ВАТ "Кредитпромбанк" та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № 49.12/78/1376/07, за умовами якого останні передали банку в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 (том І а.с.155-157).

26 червня 2013 року між ВАТ "Кредитпромбанк" та ПАТ "Дельта Банк"укладено договір купівлі-продажу прав вимог за кредитним договором від 30 серпня 2007 року № 49.4/78/07-Zn та за договором іпотеки від 30 серпня 2007 року № 49.12/78/1376/07.

29 березня 2019 року між ПАТ "Дельта Банк" та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 1214/К та договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором № 49.12/78/1376/07.

У пункті 1.1. договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором № 49.12/78/1376/07 встановлено, що на умовах цього договору, договору № 1214/к купівлі - продажу майнових прав від 29 березня 2019 року та на підставі протоколу електронного аукціону № UA-EA-2019-01-28-000133-b від 20 березня 2019 року, первісний іпотекодержатель передає (відступає) новому іпотекодержателю право вимоги за Іпотечним договором № 49.12/78/1376/07 від 30 серпня 2007 року, укладений між ВАТ "Кредитпромбанк", ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в якості забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № 49.4/78/07-Zn від 30 серпня 2007 року, з усіма додатками та додатковими угодами до нього, право вимоги за яким перейшло до АТ "Дельта банк" на підставі договору купівлі - продажу прав вимог за кредитами, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Шевченко Д.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 1441.

Згідно з пунктом 1.2. вищевказаного договору відповідно до іпотечного договору іпотекодавці з метою забезпечення виконання зобов`язання за основним договором передали в іпотеку належне їм на праві власності нерухоме майно, а саме: житлову квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат загальною площею 65,70 кв.м., житловою площею 35,80 кв.м. та належить іпотекодавцям на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на

житло від 2 грудня 1999 року та договору купівлі - продажу частини квартири від 8 вересня 2001 року за реєстровим номером 2702.

У пункті 1.3. договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором № 49.12/78/1376/07 зазначено, що вказаний договір укладено на підставі статті 24 Закону України "Про іпотеку" у зв`язку із тим, що між новим іпотекодержателем та первісним іпотекодержателем укладено договір купівлі-продажу за основним договором та наслідком укладення цього договору до нового іпотекодержателя переходять всі права первісного іпотекодержателя за договором іпотеки, який забезпечує вимоги за основним договором.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За частиною 1 статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права

вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно зі статтею 1048 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу.

Відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу.

Отже, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.

Відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.

Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу.

Як убачається з матеріалів справи, за результатами торгів між ПАТ "Дельта банк" (первісний кредитор), який перебуває у процедурі ліквідації, та ОСОБА_2 (новий кредитор) укладено договори купівлі-продажу майнових прав № 1214/К та відступлення права вимоги за іпотечним договором, за якими банк шляхом продажу відступив ОСОБА_2 право вимоги за кредитним договором, договором поруки та іпотечним договором.

Із наведеного вбачається, що за результатами торгів ПАТ "Дельта банк" визначив переможного покупця та продав йому майнове право вимоги виконання боржниками зобов`язань за кредитним та забезпечувальними договорами. Предметом спірного договору є відступлення прав вимог за плату (купівля-продаж). Метою укладення цього договору є отримання банком коштів для розрахунку зі своїми кредиторами у процедурі ліквідації.

Отже, за своєю правовою природою спірний договір є договором купівлі-продажу майнового права, укладеним банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами, тому не може бути віднесений до договорів факторингу.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оспорюваний правочин не є договором факторингу, а тому відповідач ОСОБА_2 мав право виступати стороною договору купівлі-продажу майнових прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що між ПАТ "Дельта Банк" та ОСОБА_2 фактично було укладено договір факторингу не відповідають обставинам справи, а тому відхиляються колегією суддів.

Положення нормативно-правових актів, які врегулювали процедуру ліквідації банку, допускають продаж на конкурсних засадах майна банку, що перебуває у стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та за договорами забезпечення виконання зобов`язання будь-яким суб`єктам правовідносин, зокрема і без статусу банку або іншої фінансової установи.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що висновок суду першої інстанції відповідає правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, від 8 жовтня 2020 року у справі № 826/14383/17, від 8 червня 2021 року у справі № 346/1305/19, від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, які згідно частини 4 статті 263 ЦПК України є обов`язковими до застування.

Таким чином, наведені у апеляційній скарзі доводи не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статі 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: