Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 753/22807/18
Номер провадження 22-ц/824/1268/2022
Головуючий у суді першої інстанції О.Л. Марчук
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
28 вересня 2022 року місто Київ

Справа №753/22807/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання Сіра Ю.М.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3

на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 серпня 2020 року, ухвалене у складі судді Марчука О.Л., в приміщенні Васильківського міськрайонного суду Київської області, повне судове рішення складено 17.08.2020, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, мотивованим тим, що 10.12.2015 відповідач отримав від позивача позику в сумі 6 500 доларів США з терміном повернення до 10 грудня 2017 року, про що склав розписку. Позивач зазначає, що договір позики був укладений між сторонами з дотриманням вимог ст. 1047 ЦК України. Термін виконання зобов`язань, зазначений у розписці, минув, проте ОСОБА_2 зобов`язання належним чином не виконав, отже грошові кошти підлягають поверненню зі сплатою процентів за їх користування. До даних правовідносин позивач просить суд застосувати положення статті 625 ЦПК України. З метою досудового врегулювання спору позивач надсилав відповідачу претензії з вимогою сплатити заборгованість, однак відповідач грошові кошти не повернув. З урахуванням наведених обставин, посилаючись на укладення між сторонами договору позики та порушення його умов відповідачем щодо повернення коштів, позивач просив суд стягнути з останнього суму боргу в розмірі 6 500 доларів США, що еквівалентно 180 407,00 грн 31 коп., проценти за користування коштами в розмірі 3 039 доларів США 60 центів та 3% річних в сумі 6 572,53 грн, а також понесені судові витрати.

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 серпня 2020 року задоволено позов ОСОБА_1 . Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 9 539 доларів США 60 центів, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 20 листопада 2018 року становить еквівалент 264 771, 20 грн, 6 572, 53 грн та 3 133, 84 грн у відшкодування судових витрат.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2021 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 серпня 2020 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду ОСОБА_2 , через свого представника ОСОБА_4 , подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення про задоволення позову безпідставно взяв до уваги обставини, викладені у позові та докази надані позивачем на підтвердження укладення між сторонами договору позики, оскільки такий договір не укладався. ОСОБА_2 заявляє, що розписку 10.12.2015 він не писав, жодних грошових коштів від позивача не отримував у борг. Відповідач також заявив клопотання про призначення у даній справі почеркознавчої експертизи з метою підтвердження факту того, що він не складав спірну розписку та кошти не отримував, проведення якої просив доручити КНДІСЕ. Апелянт вважає, що суд безпідставно застосував до даних правовідносин положення ст. 625 ЦК Украни та ст. 1048 ЦК України, не врахував валюту зобов`язання та задовольнив позовну вимогу в частині стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ, зазначивши при цьому різні суми в описовій та резолютивній частинах заочного рішення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково - дослідного інституту судових експертиз.

Згідно висновку експертів №436/437/22-32 від 25.07.2022, складеного за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі №753/22807/18, рукописний текст, який починається (мовою документа): «Я ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 …» і закінчується: «… Написаному верить 10.12.2015 г. ОСОБА_5 » та підпис, який розташований після рукописного запису: « ОСОБА_5 », у Розписці від 10.12.2015 - виконаний ОСОБА_2 .

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_3 підтримала подану апеляційну скаргу, просила задовольнити її з викладених підстав.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, заочне рішення суду просить залишити без змін як законне та обгрнутоване.

Надаючи суду апеляційної інстанції пояснення ОСОБА_1 зазначив, що він не передавав ОСОБА_2 гроші у бопрг, а продав йому магазин з товаром, який відповідач повинен був реалізувати та передати позивачу грошові кошти у розмірі 6 500 доларів США. Для забезпечення своїх зобов`язань щодо повернення обумовленої суми ОСОБА_2 склав розписку 10.12.2015 про взяття у ОСОБА_1 у борг грошових кошів на суму 6 500 доларів США.

У своїх поясненнях, наданих апеляційному суду, представник відповідача ОСОБА_3 зазначила, що ОСОБА_2 не отримував від ОСОБА_1 грошових коштів у борг. Фактично між сторонами існувала домовленість про передачу позивачем відповідачу товару під реалізацію вартістю, яка обумовлена в розписці, у зв`язку із чим ОСОБА_2 і було складено 10.12.2015 розписку про нібито отримання у борг грошових коштів у іноземній валюті. Проте продати товар у відповідача не вийшло через зруйнування магазину та зникнення товару, який там знаходився, саме це зумовило невиконання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 свого зобов`язання щодо повернення грошової суми за товар отриманий від ОСОБА_1 . Представник відповідача ОСОБА_3 також заперечувала факт купівлі відповідачем у позивача магазину.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Так, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Так, задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини, які регулються параграфом 1 глави 71 Цивільного кодексу України, на які посилався позивач, а тому вважав позовні вимоги повністю законними та обґрунтованими.

Проте, з такими висновками суду колегія суддів погодитися не може, оскільки вони суперечать встановленим апеляційним судом під час перегляду справи обставинам з огляду на наступне.

Так, статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 посилався на укладення між ним та ОСОБА_2 договору позики та порушення відповідачем умов щодо повернення коштів за цим договором. Позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог не зазначав з якою метою ОСОБА_2 брав кошти у позику.

При цьому, у судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що фактично грошові кошти не передавалися ним відповідачу, а за усною угодою було фактично продано магазин з товаром загальною вартістю 6 500 доларів США. У свою чергу, розписка про взяття грошей у борг була складена ОСОБА_2 на виконання его зобов`язання про повернення коштів за товар, переданий ОСОБА_1 ОСОБА_2 та магазин.

Зазначене частково визнавалося і представником відповідача ОСОБА_3 , яка у своїх поясненнях, наданих апеляційному суду, підтвердила передачу позивачем відповідачу товару під реалізацію, а не надання у позику грошових коштів у іноземній валюті. Факт продажу магазину представник відповідача заперечувала.

З урахуванням наданих позивачем та представником відповідача у суді апеляційної інстанції пояснень, колегія суддів дійшла наступного.

Так, згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частинами першою та другою статті 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає позикодавцю за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від позикодавця певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Отже, досліджуючи боргову розписку чи договір позики, суд повинен виявити їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і, залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Так, згідно розписки від 10.12.2015 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 6 500 доларів США у присутності двох свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які зобов`язався повернути до 10.12.2017.

Надаючи оцінку зазначеній розписці, суд першої інстанції у своєму рішенні дійшов висновку, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, які регулюються положеннями статей 1046, 1047, 1049 ЦК України та є за своєю суттю договором позики.

Проте, під час перегляду справи, на підставі пояснень, наданих самим позивачем ОСОБА_1 та представником відповідача ОСОБА_3 апеляційному суду, колегією суддів було встановлено, що грошових коштів ОСОБА_1 не передавав ОСОБА_2 . Така розписка була складена ОСОБА_2 у зв`язку із передачею ОСОБА_1 ОСОБА_2 товару під реалізацію, після продажу якого ОСОБА_2 повинен був передати ОСОБА_1 грошові кошти, за які фактично було продано товар, а саме 6 500 доларів США.

Так, згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).

Таким чином, у випадку помилкового посилання позивача не на ту норму закону, суд, встановивши підстави позову, застосовує норму закону, яка регулює правовідносини сторін, незалежно від згоди на це позивача чи відповідача.

Тому неправильне зазначення позивачем правових норм на обґрунтування позову не є визначальним для суду при вирішенні питання про те, яким законом потрібно керуватися при захисті права позивача на повернення сплачених ним відповідачу грошових коштів для закупівлі обладнання для вітрової станції та за виконання робіт. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, апеляційний суд має визнати, який саме правочин вчинили сторони та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей (інший) правочин.

Так, однією з засад цивільного судочинства проголошено свободу договору, що передбачено у статті 3 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, яка спрямована на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення правочину.

Під час перегляду справи апеляційний судом було встановлено та підтверджено поясненнями як позивача, так і представника відповідача, що сторони при укладенні правочину мали вільне волевиявлення, яке віповідало їх внутрішній волі.

Дослідивши зазначену розписку, заслухавши пояснення самого позивача та представника відповідача, колегія суддів дійшла висновку про те, що твердження позивача про укладення між сторонами договору позики не знайшло свого підтвердження під час перегляду справи апеляційним судом, а тому у суду відсутні підстави для застосування до даних правовідносин положення статей 1046, 1047 ЦК України, на які посилався позивач, як на підставу для задоволення заявлених ним позовних вимог про стягнення боргу за договором позики. Натомість, судом встановлено, що між сторонами було укладено саме договір купівлі - продажу, а тому у даному випадку для захисту порушеного права позивача застосуванню підлягають норми цивільного права, які регулюють правовідносини саме за договором купівлі - продажу.

Так, відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 662 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це (частина перша статті 664 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.

Ураховуючи зазначені норми закону та обставини справи, суд апеляційної інстанції встановив, що між сторонами фактично було укладено договір купівлі - продажу товару, що вбачається із пояснень, наданих апеляційному суду самим позивачем, та не заперечувалося представником відповідача у суді апеляційної інстанції.

Так, колегією суддів встановлено, що складена 10.12.2015 відповідачем розписка не свідчить про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 6 500 доларів США, оскільки зазначене повністю спростовується поясненнями, наданими позивачем та представником відповідача суду апеляційної інстанції, згідно яких ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_8 купив товар, за який повинен був повернути позивачу грошові кошти у розмірі 6 500 доларів США. Таким чином судом встановлено, що відповідач не отримував від позивача у борг грошових коштів у іноземній валюті у розмірі 6 500 доларів США. Відтак колегія суддів уважає, що договір позики між сторонами не укладався, а між ними було фактично укладено договір купівлі - продажу товару, згідно умов якого ОСОБА_2 зобов`язувався повернути ОСОБА_1 кошти в обумовленому сторонами розмірі, про що фактично було складено відповідачем розписку.

З урахуванням наведених норм закону та вставнолених обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції помилково вважав, що між сторонами було укладено договір позики, оскільки позивач не передавав, а відповідач не брав у позику грошові кошти. Натомість позивач передав відповідачу товар, відповідач зобовязався сплатити позивачу вартість цього товару, яка станом на час складання розписки складала суму еквівалентну 6500 дол США, що фактично є правовідносинами, які випливають з договору купівлі - продажу. Відповідачем не заперечується передача позивачем у його розпорядження товару, проте не надано у розпорядження суду доказів на підтвердження виконання ним свого грошового зобов`язання про сплату грошових коштів за отриманий від позивача товар.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, апеляційний суд дійшов висновку про те, що реально між сторонами був укладений договір купівлі - продажу товару, проте відповідачем не виконано умов повернення грошових коштів за товар, який він купив у позивача. Строк виконання зобов`язання за договором, який підтверджується розпискою, сплинув.

Встановивши те, що відповідачем грошові кошти не були отримані від позивача, відповідач не виконав умови договору кувлі - продажу товару у визначений сторонами строк, грошові кошти за отриманий товар не сплатив позивачу, апеляційний суд дійшов висновку про те, що несплачені грошові кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача як вартість товару переданого позивачем відповідачу у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 умов договору купівлі - продажу товару.

Щодо розміру грошових коштів, які підлягають сплаті позивачу відповідачем, апеляційний суд бере до уваги як належні та допустимі докази на підтвердження отримання від позивача відповідачем товару вартістю еквівалентною 6 500 доларів США, що на момент укладення договору купівлі - продажу товару та його передачі позивачем відповідачу, у національній валюті становило 148 816,85 грн. за курсом Національного Банку України станом на дату написання розписки - 10.12.2015 року 1дол США: 22,89349 грн.

Так, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

У статті 192 ЦК України закріплено, що гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною першою статті 524 та частиною першої статті 533 ЦК України зобов`язання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України - гривні. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

З огляду на зазначене, враховуючи встановлення недотримання вимог чинного законодавства та порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором купівлі - продажу товару, відсутність доказів на виконання обов`язку щодо сплати грошових коштів за продаж товару позивачу в добровільному порядку, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у національній валюті розмірі 148 816,85 грн. (6500 х 22,8949 = 148816,85 грн)

Установивши, що між стронами фактично склалися правовідносини, які випливають із договору купівлі - продажу товару, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для стягнення з відповідача процентів за користування грошима, оскільки відповідач не користувався грошовими коштами позивача, правові підстави для стягнення процентів відсутні. Крім того, суд не вбачає підстав і для застосування до даних правовідносин положень статті 625 ЦК України, про що заявлена вимога позивачем, оскільки відповідач не отримував від позивача грошові кошти у борг і не користувався ними, що виключає можливість стягнення з відповідача трьох процентів річних за невиконання грошових зобов`язань по поверненню коштів за договором позики.

Отже, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом оригіналів доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи суд першої інстанції не встановив належним чином при вирішенні справи та помилково вважав, що між сторонами було укладено договір позики, оскільки фактично між сторонами склалися правовідносини, що за своєю суттю є купівлею - продажем товару. Жодних доказів на спростування обставин, встановлених судом апеляційної інстанції сторони до суду не подали.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушивши норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, таке рішення суду не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд першої інстанції не установив всіх обставин справи та дійшов помилкових висновків про наянвість підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та з дотриманням норм процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з наведених вище підстав.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Ураховуючи позовні вимоги, які були частково задоволені апеляційним судом, судовий збір за подачу позову ціною 148 816, 85 грн підлягав сплаті позивачем у розмірі 1 488,05 грн, що є пропорційним задоволеним позовним вимогам позивача та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому, за подачу апеляційної скарги на заочне рішення суду, з урахуванням частини задоволених вимог, з позивача на користь відповідача підлягає сплаті судовий збір у розмірі 1 838,08 грн, що є пропорційним частині задоволених вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) 148 816 (сто сорок вісім тисяч вісімсот шістнадцять) грн 85 коп, а також судовий збір у розмірі 1 488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) грн 05 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1 838 (одна тисяча вісімсот тридцять вісім) грн 08 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 17 жовтня 2022 року.

Судді

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна