ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 635/8752/18 Номер провадження 22-ц/814/3160/22Головуючий у 1-й інстанції Назаренко О.В. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Триголова В.М.,

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.,

за участі секретаря Боштенко В.Ю.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 травня 2019 року ,повний текст рішення складено 22 травня 2019 року, ухваленого у складі головуючого судді Назаренко О.В., по справі за позовом ОСОБА_2 до Циркунівської сільської ради , треті особи ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування,-

ВСАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просить:

визнати недійсним та нечинним з моменту прийняття рішення ХХУ111 сесії 5 скликання Циркунівської сільської ради від 16.01.2009 року про передачу земельної ділянки в АДРЕСА_1 , Ѕ у власність на ім`я ОСОБА_1 , яка мешкає за адресою АДРЕСА_2 ;

визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серіїЯК №380844, який зареєстрований за №01584 від 09.10.2011 року та виданий на підставі рішення ХХУ111 сесії 5 скликання Циркунівської сільської ради від 16.01.2009 року про передачу земельної ділянки в АДРЕСА_1 , Ѕ у власність на ім`я ОСОБА_1 , яка мешкає за адресою АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до рішення Циркунівської сільської ради № 434 від 10.11.1999 року їй була надала у приватну власність земельна ділянка з фонду земель Циркунівської сільської ради площею 1500 кв.м. по АДРЕСА_1 під будівництво індивідуальною житловою будинку з видачею державного акту на право приватної власності на земельну ділянку. На підставі вказаного рішення 14 грудня 1999 року їй було видано державний акт на вказану земельну ділянку111-ХР №058701. Також на підставі вказаного рішення їй було надано будівельний паспорт для спорудження житлового будинку на вказаній земельній ділянці. Позивач зазначає, що вона систематично сплачувала за вказану земельну ділянку земельний податок на рахунок Циркунівської сільської ради, заборгованості по сплаті не має. Позивач вказує, що на початку 2000 року у неї захворів син, а потім чоловік, якому у 2015 році було встановлено 2 групу інвалідності, тому роботи щодо подальшого будівництва були заморожені. У червні 2018 року вона звернулася до Державного земельного кадастру про внесення змін та оформлення кадастрового номеру земельної ділянки. Рішенням державного кадастрового реєстратора №РВ-018 від 20.06.2018 року їй було відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру через перетин ділянок з ділянкою з кадастровим номером :00:033:0062 . Вказану земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , Ѕ було виділено ОСОБА_1 на підставі рішення ХХУ111 сесії 5 скликання Циркунівської сільської ради від 16.01.2009 року про передачу земельної ділянки площею 1500 кв.м. в АДРЕСА_1 , Ѕ у власність на ім`я ОСОБА_1 . Позивач зазначає, що відповідно витягу з Державного земельного кадастру про право власності і речові права на земельну ділянку встановлено, що ОСОБА_1 у 2017 poці продала вказану земельну ділянку ОСОБА_3 , який на сьогодні є власником. Позивач вважає, що рішенням сільської ради порушені її права власності на вказану земельну ділянку, тому вона звернулася до суду з даним позовом.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 14 травня 2019 року позов ОСОБА_2 - задоволено повністю.

Визнано недійсним та нечинним з моменту прийняття рішення ХХУ111 сесії 5 скликання Циркунівської сільської ради від 16.01.2009 року про передачу земельної ділянки в АДРЕСА_1 , Ѕ у власність на ім`я ОСОБА_1 , яка мешкає за адресою АДРЕСА_2 .

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №380844, який зареєстрований за №01584 від 09.10.2011 року та виданий на підставі рішення ХХУ111 сесії 5 скликання Циркунівської сільської ради від 16.01.2009 року про передачу земельної ділянки в АДРЕСА_1 , Ѕ у власність на ім`я ОСОБА_1 , яка мешкає за адресою АДРЕСА_2 .

Не погодившись з вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не повно та не всебічно з`ясовані обставини справи , також скаржник вказує що рішення є незаконним та необґрунтованим, та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що місцевий суд ухвалив рішення виключно на підставі чотирьох документів, а саме рішення виконавчого комітету Циркунівської сільської ради від 10.11.1999 року № 434 про надання у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_3 , копії державного акту на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 , копією рішення державного кадастрового реєстратора від 20.06.2018 року про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру.

ОСОБА_1 просила рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 залишити без задоволення.

У вересні 2021 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 , у якій останній просив скасувати рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 травня 2019 року, та ухвалити нове, яким відмовити у позові ОСОБА_2 у повному обсязі.

У жовтні 2021 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 . У своєму відзиві ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 травня 2019 року залишити без змін.

Рішенням суду першої інстанції було встановлено слідуючі обставини.

Рішенням Циркунівської сільської ради № 434 від 10.11.1999 року ОСОБА_2 була надала у приватну власність земельна ділянка з фонду земель Циркунівської сільської ради площею 1500 кв.м. по АДРЕСА_3 під будівництво індивідуальною житловою будинку з видачею державного акту на право приватної власності на земельну ділянку.

На підставі вказаного рішення 14 грудня 1999 року ОСОБА_2 було видано державний акт на вказану земельну ділянку 111-ХР №058701.

З довідки Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області вбачається, що ОСОБА_2 не має заборгованості по сплаті земельного податку за земельну ділянку в АДРЕСА_3 .

Рішенням державного кадастрового реєстратора №РВ-018 від 20.06.2018 року ОСОБА_2 було відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру через перетин ділянок з ділянкою з кадастровим номером1:00:033:0062.

Вказану земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , Ѕ виділено ОСОБА_1 на підставі рішення ХХУ111 сесії 5 скликання Циркунівської сільської ради від 16.01.2009 року про передачу земельної ділянки площею 1500 кв.м. в АДРЕСА_1 , Ѕ у власність на ім`я ОСОБА_1 .

Відповідно витягу з Державного земельного кадастру про право власності і речові права на земельну ділянку встановлено, що ОСОБА_1 у 2017 poці продала вказану земельну ділянку ОСОБА_3 , який на сьогодні є її власником.

Відповідно до вимог ст. 388 ЦК України власник майна має право витребувати майно від добросовісного набувача:

1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

3. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його у добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні права власності та може вимагати усунення будь-яких порушень прав на землю.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Статтями12,81 ЦПК Українивизначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно дост.13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша-друга статті 321 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України).

У Земельному кодексі України (далі - ЗК України) закріплено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України (частина перша статті 153 ЗК України).

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно зі статтею 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій-сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до частини другої статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Частинами першою-третьою статті 158 ЗК України встановлено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частина п`ята статті 158 ЗК України).

Згідно з статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, з наданих матеріалів справи вбачається, що рішення державного кадастрового реєстратора від 20.06.2018 року №РВ-018 про відмову ОСОБА_2 у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру стосувалося документації із землеустрою земельної ділянки яка надана була відповідним органом їй у власність, оскільки малося накладення її земельної ділянки іншою. Разом з тим реєстратором у своєму рішенні пропоновано звернутися до організації, яка розробляла технічну документацію на земельну ділянку позивачки для усунення вказаних помилок.(а.с.8)

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_2 посилалася на те, що передачею Циркунівською сільською радою Харківської області у власність належної їй земельної ділянки ОСОБА_1 та укладенням договору купівлі продажу вказаної земельної ділянки ОСОБА_3 ( що наразі перебуває у власності ОСОБА_3 ) порушено її право власності на земельну ділянку, оскільки цю земельну ділянку було раніше передано їй у власність.

Разом з тим, суд не звернув уваги, що позивачко обраний неправильний спосіб захисту порушеного права, а саме зверненням з вимогами про визнання рішення сільської ради недійсним.

З матеріалів справи слідує,що вимога позивача по суті зводиться до необхідності витребувати нерухоме майна з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь позивача у судовому порядку, оскільки він ухиляється від вчинення таких дій в добровільному порядку.

Судом першої інстанції не враховано,що можливість витребування майна від особи, яка незаконно заволоділа ним, має нормативну основу в національному законодавстві. Зокрема, п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України та п. 3 ч. 2 ст. 20 ГК України передбачений такий спосіб захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, а ст. 387 ЦК України передбачено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння.

Право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння майна з викладенням такої вимоги у резолютивній частині судового рішення, як один із способів установлення цивільних правовідносин, є належним способом захисту прав суб`єктів господарювання.

Відтак, позивач, вважаючи що його право власності на земельну ділянку порушено повинен був звернутись з вимогою про витребування нерухомого майна з незаконного володіння ОСОБА_3 та про повернення цього майна позивачу, а отже є вимогою про витребування нерухомого майна з незаконного володіння на користь позивача, що відповідає способам захисту, визначеним п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України, та відповідає способам захисту, визначеним п. 3 ч. 2 ст. 20 ГК України.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовими висновком

Великої Палати Верховного Суду у Постанові від 28 листопада 2018 року № 504/2864/13-ц.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції прийшов до хибного висновку про задоволення позову та ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам закону.

Відповідно до вимог ст.376 ЦПК України:

1. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

2. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

3. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:

1) справу розглянуто неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими;

3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;

4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі;

5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні;

6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;

7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

4. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З матеріалів даної справи, також слідує, що судом першої інстанції дана цивільна справа розглянута у відсутності третіх осіб, які не були належним чином повідомлені про дату час та місце розгляду справи, що є безумовною підставою для скасування рішення суду.

Враховуючи, що місцевим судом ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з підстав викладених вище, а рішення районного суду скасуванню.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 376 ч.1 п.4, 382, 383 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 травня 2019 року скасувати.

Постановити нове , яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Циркунівської сільської ради , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування - відмовити .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1057,50 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2022 року.

Головуючий: В.М. Триголов

Судді : А.І. Дорош

О.А. Лобов