06.10.2022 Справа № 363/949/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2022 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Котлярової І.Ю.,

за участі секретарів - Миколаєнко В.М., Тищенко К.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Вишгород цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству працівником та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» про повернення безпідставно набутого майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що 26.05.2014 року відповідач ОСОБА_1 було прийнято на роботу до ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду підмінного водія автофургону «Газель» автоколони № 3 автотранспортного парку. 22.12.2014 року ОСОБА_1 було переведено на посаду водія автофургону по перевезенню м`ясопродукції ISUZU NLR 85AL № НОМЕР_1 автоколони № 3 транспортного департаменту та 17.07.2015 року ОСОБА_1 було переведено на посаду водія автофургону по перевезенню м`ясопродукції ISUZI NLR 85FK № НОМЕР_2 автоколони № 3. Робота відповідача полягала у прийманні для доставки, доставці, перевезенні та передачі переданих йому матеріальних цінностей (м`ясопродукції), згідно видаткових (товарно транспортних) накладних та актів прийому передачі. Одночасно з відповідачем було укладено Договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Під час виконання відповідачем своїх обов`язків було виявлено нестачу підзвітної м`ясопродукції на загальну суму 81850 грн. 37 коп.. У зв`язку із тим, що відповідач добровільно не відшкодовує збитки завдані підприємству та був звільнений за прогул без поважних причин з ТОВ «Комплекс Агромарс», позивач вимушений звернутися до суду та просить стягнути з ОСОБА_1 шкоду заподіяну працівником підприємству у сумі 81850,37 гривень та витрати пов`язані зі сплатою судового збору.

Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13 липня 2016 року позовні вимоги ТОВ «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству працівником задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Комплекс Агромарс» суму завданих збитків у розмірі 80807 (вісімдесят тисяч вісімсот сім) гривень 47 копійок та судові витрати у виді судового збору в сумі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) гривень 00 копійок.

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13.07.2016 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству працівником.

В обґрунтування заяви про скасування заочного рішення, зазначив, що заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13 липня 2016 року позов ТОВ «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Комплекс Агромарс» суму завданих збитків у розмірі 80 807, 47 грн. та судовий збір у розмірі 1 378,00 грн. Зазначив, що дане заочне рішення суду підлягає скасуванню з наступним переглядом його у судовому порядку оскільки, до подання позивачем позову, розгляду його судом та прийняття судового рішення у лютому 2016 року відповідач був призваний у Збройні Сили України, де служив 3 роки 16 днів по 09 березня 2019 року. У вказаний період служив у Збройних Силах України та брав участь у антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції. Під час захисту Батьківщини неодноразово зазнавав травм (поранення, контузій, катівства) та стресів, які пов`язані з виконанням ним обов`язків військової служби. Із зазначеним рішенням суду відповідач ознайомився 27 жовтня 2020 року. Неявка відповідача у судові засідання мала поважні причини, оскільки він не отримував повідомлень про судові засідання у даній справі. Розгляд справи за його відсутності порушив принцип змагальності сторін та не дозволив йому реалізувати процесуальні права, зокрема подати заперечення проти вимог позивача та докази, якими вони обґрунтовуються. Жодного доказу наявності протиправної поведінки або винних дій чи бездіяльності, що призвели до нестачі м`ясо продукції, а також причинного зв`язку між винними діями відповідача чи бездіяльністю і шкодою, що настала, позивач не надав. Урахування природного убутку м`ясо продукції, що встановлені на підприємстві не відповідають нормативам встановленим законодавством України, а тому акти прийому-передачі продукції не є допустимим доказом, оскільки природний убуток при транспортуванні вирахований на підприємстві не відповідає діючим нормативам встановленим законодавством, також позивачем не надано доказів в чому полягають винні та протиправні дії (бездіяльність) відповідача та не наведено жодного доказу, який підтверджує що саме з вини відповідача була заподіяна матеріальна шкода. При завантаженні товару на складах ТОВ «Комплекс «Агромарс», м`ясо продукції зважування проводилось на вагах з ціною поділки 1 грам, а при відвантажуванні продукції у різних контрагентів ваги відповідно були різні та відхилення згідно технічних характеристик також було різне. Вишгородським районним судом Київської області прийнято рішення на підставі матеріалів і доказів, наданих лише позивачем, разом з тим, докази, на які посилається відповідач мають істотне значення для правильного вирішення справи, проте не могли бути враховані судом в наслідок його неявки, що призвело до неповного з`ясування обставин та прийняття рішення, яке не ґрунтується на вимогах закону. На підставі викладеного, відповідач просив суд скасувати заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13.07.2016 року та призначити справу до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 03.11.2020 року прийнято дану заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 21.01.2021 року заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 липня 2016 року скасовано і призначено справу до підготовчого судового засідання в загальному порядку.

19.02.2021 до суду від відповідача ОСОБА_1 надійшла зустрічна позовна заява до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» про повернення безпідставно набутого майна, згідно якої просив суд, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» на його користь безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 41 917, 01 грн. В обґрунтування поданого позову зазначив, що відповідно до довідки розрахунку від 18.02.2021 року № 5787 за період з вересня 2017 року по січень 2021 року утримано з його доходів та перераховано на користь ТОВ «Комплекс Агромарс» 41 917, 01 грн. та у випадку відмови в задоволенні первісного позову, виникає питання повернення ТОВ «Комплекс Агромарс» набутого у ОСОБА_1 майна, а саме грошових коштів в розмірі 41 917, 01 грн., які були з нього незаконно утримані.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 27.04.2021 року прийнято до спільного розгляду з позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству працівником зустрічний позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» про повернення безпідставно набутого майна.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 01.12.2021 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача за первісним позовом та представник відповідача за зустрічним позовом у судові засідання не з`являвся, про місце, день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відзив на зустрічну позовну заяву не надіслав. 02.06.2020 року подав до суду клопотання про відкладення розгляду, з підстав неможливості забезпечення явки уповноваженого представника в судові засіданні на період дії військового стану.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом в судове засідання не з`явився, будучи присутнім у судових засіданнях щодо задоволення первісних позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні з підстав їх необґрунтованості та недоведеності. Крім того, заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що позивачем не було представлено до суду доказів вчинення ним протиправних діянь, як і його вини в заподіянні зазначеної шкоди підприємству. Окрім того, відповідач звертає увагу на неналежне врахування позивачем норм природних втрат при перевезенні вантажу, який має враховувати, як вид продукції, так і відстань та умови її перевезення. Зустрічні позовні вимоги підтримував та просив про їх задоволення із викладених у позові підстав.

З врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам в повній мірі реалізувати свої процесуальні права, також того, що представник позивача за первісним позовом неодноразово не з`являвся в судові засідання та суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, суд приходить до переконання та висновку про наявність законних підстав для вирішення спору по суті. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасника справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Неявка (в даному випадку неодноразова) учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 121 ЦПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Отже, оскільки поважність причин неявки представника позивача за первісним позовом судом не встановлена, зокрема не підтверджена належними та допустимими доказами, як і не встановлена неможливість забезпечити участь уповноваженого представника в судовому засіданні, у тому числі у режимі відеоконференції, позивачу надавалася можливість реалізувати своє право на викладення відповідних аргументів у письмовому вигляді та направлення їх до суду для долучення до матеріалів справи, з врахуванням тривалості провадження у справі та неодноразового відкладення судових засідань виключно у зв`язку із неявкою представника позивача за первісним позовом, з метою забезпечення розумних строків провадження у справі, суд вважає, що розгляд справи у відсутності представника позивача за первісним позовом є можливим, а законні підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

Суд заслухавши пояснення відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено, що наказом від 23.05.2014 року № 393 КА/к-п ОСОБА_1 був прийнятий у ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду підмінного водія автофургону «Газель» автоколони № 3 автотранспортного парку з 26.05.2014 року.

26.05.2014 року між ТОВ «Комплекс Агромарс » та ОСОБА_1 було укладено договір № 337 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність переданих йому матеріальних цінностей в зв`язку з виконанням трудових обов`язків.

Наказом від 22.12.2014 року ОСОБА_1 було переведено на посаду водія автофургону по перевезенню м`ясопродукції ISUZU NLR 85AL № НОМЕР_1 автоколони № 3 транспортного департаменту та того ж дня було укладено договір № 371 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Крім того, наказом від 17.07.2015 року ОСОБА_1 було переведено на посаду водія автофургону по перевезенню м`ясопродукції ISUZI NLR 85FK № НОМЕР_2 автоколони № 3.

Згідно п. 3 договору про повну індивідуальну відповідальність передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства.

Пунктом 4 цього ж договору передбачено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини.

При виконанні своїх трудових обов`язків відповідачем в період з липня 2014 року по липень 2015 року здійснено приймання, доставку та передачу контрагентам різноманітної м`ясопродукції охолоджених тушки курчат-бройлерів, а також серця, печінка, крила, стегна, гомілки, шиї, голів, лапок.

Перевезення вказаних товарів відповідачем здійснювалося на склади багатьох міст України, що підтверджується видатковими (товарно-транспортними) накладними, актами прийому-передачі продукції (актами звірки) за період з 21.07.2014 року по 14.07.2015 року, в яких зафіксовано нестачу ввірених відповідачу матеріальних цінностей при їх прийманні одержувачами. Зокрема нестача складає 2645,433 кг. та розмір завданих збитків становить 81850,37 гривень.

Згідно п. 3 договору передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства.

З наказу № 819 к-з від 25.08.2015 року вбачається, що ОСОБА_1 було звільнено з посади водія «ГАЗ 3309 352» № НОМЕР_2 автоколони № 3 за прогул без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Станом на 01.03.2016 року з ОСОБА_1 в рахунок погашення вищевказаної заборгованості було утримано 1042,90 грн. та непогашена сума збитків завданих відповідачем становить 80 807,47 гривень, що підтверджується бухгалтерською довідкою № 181 від 01.03.2016 року.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоду завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

У абз. 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що, виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України).

Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

Шкода повинна бути такою, що реально настала для підприємства. Коли працівник самовільно використовує для власних потреб техніку - автомашини, трактори, станки, інше обладнання - пряму дійсну шкоду становлять амортизація техніки, витрати пального, мастильних матеріалів, електроенергії, необхідність найму і використання техніки інших підприємств.

За наявності шкоди для настання матеріальної відповідальності необхідні ще три умови: протиправна поведінка працівника, причинний зв`язок між протиправною поведінкою працівника і результатом у вигляді шкоди, що настала, та вина працівника.

Протиправними вважаються такі дії чи бездіяльність працівника, які становлять порушення норм поведінки, встановлені законодавством, правилами внутрішнього трудового розпорядку, посадовими інструкціями, наказами і розпорядженнями власника або уповноваженого ним органу.

Протиправна поведінка може бути виражена як дія, що заборонена законом, або як бездіяльність, коли працівник був зобов`язаний вчинити певні дії в силу своїх трудових обов`язків, але не вчинив їх. Тобто, протиправна поведінка працівника може проявлятися у формі протиправної дії чи протиправної бездіяльності.

Відповідно до ч. 4 ст. 130 КЗпП України на працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за неодержані підприємством прибутки, за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності.

Безспірним підтвердженням протиправності дій чи бездіяльності працівника, який заподіяв матеріальну шкоду, є притягнення його за це до кримінальної, адміністративної чи дисциплінарної відповідальності.

Між діями (бездіяльністю) працівника і наслідками, що настали, у вигляді прямої дійсної шкоди, повинен бути причинний зв`язок, який є другою умовою покладення на працівника матеріальної відповідальності. За відсутності причинного зв`язку між протиправними діями (протиправною бездіяльністю) і наслідками, що настали, працівник не може бути притягнутий до матеріальної відповідальності.

Вина є третьою умовою матеріальної відповідальності працівника і становить суб`єктивну умову відповідальності, маючи дві форми: умисел і необережність. Умисел може бути прямим і побічним, необережність виражається у формі самовпевненості та недбалості.

Доказами, в розумінні положень ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

При цьому за положеннями ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми, як зазначено у положеннях ст. 80 ЦПК України є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Згідно з частинами 5 та 6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, які беруть участь у справі. Доказуванню не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, позивач зазначав, що дії відповідача спричинили нестачу ввірених йому матеріальних цінностей, що підтверджується відповідними актами приймання-передачі продукції за період з 21.07.2014 року по 14.07.2015 року.

Разом з тим, які саме винні, протиправні дії вчинив відповідач, що призвели до заподіяння шкоди, як обов`язкові умови покладення на працівника матеріальної відповідальності, в суді позивачем не доведено.

Не доведено в суді також і того, що керівництвом товариства після отримання актів приймання-передачі вживалися достатні заходи щодо встановлення причин виявленої недостачі, пояснення у відповідача з приводу складених на протязі року актів по факту нестачі продукції не відбиралися, службове розслідування безлічі фактів нестачі продукції не проводилося, обставини систематичної нестачі не з`ясовувалися.

Не доведено в суді й того, що товариство створило належні умови для забезпечення повного збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей, як це передбачено п. 3 договору про повну матеріальну відповідальність.

Доказів наявності протиправної поведінки відповідача, або його винних дій чи бездіяльності, що призвели до нестачі м`ясопродукції, а також причинного зв`язку між його винними діями чи бездіяльністю і шкодою, яка заподіяна, позивачем не наведено.

Таким чином з наявних у справі доказів, не можна дійти висновку, що винними протиправними діями відповідача підприємству заподіяно матеріальної шкоди і відповідач має нести цивільну відповідальність.

Жодного доказу наявності протиправної поведінки відповідача, або його винних дій чи бездіяльності, що призвели до нестачі м`ясопродукції, а також причинного зв`язку між його винними діями чи бездіяльністю і шкодою, яка заподіяна, позивачем не наведено.

Відтак, належні, достатні і допустимі докази про обставини заподіяння шкоди, необхідні для покладання на особу матеріальної відповідальності за шкоду заподіяну працівником при виконанні трудових обов`язків суду не подано.

Таким чином суд вважає, що підстави для задоволення первісного позову в судовому засіданні не доведено, а тому в цьому слід відмовити за недоведеністю.

Вирішуючи зустрічний позов ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутого майна, судом зазначається наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.

Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнута, або з очікуванням, яке не справдилося.

Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

З аналізу зазначеної норми закону вбачається, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).

Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.

Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставно набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.

Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.

Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування рішення суду, що набуло чинності на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

При цьому набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності правової підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна,стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №753/15556/15-ц, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19.

З довідки розрахунку від 18.02.2021 року № 5787 виданої Вишгородським районним відділом ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вбачається, що за період з вересня 2017 року по січень 2021 року з доходів ОСОБА_1 утримано та перераховано на користь ТОВ «Комплекс Агромарс» 41 917, 01 грн.

Судом встановлено, що правовою підставою для набуття ТОВ «Комплекс Агромарс» грошових коштів в розмірі 41 917, 01 грн. став виконавчий лист № 363/949/16-ц від 09.09.2016 року, який був виданий на підставі заочного рішення суду від 13.07.2016 року, яке ухвалою суду від 21.01.2021 року було скасовано і призначено справу до розгляду загальному порядку та за результатами розгляду якого, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з підстав його недоведеності, а відтак, оскільки перестала існувати правова підстава для отримання таких коштів, грошові кошти підлягають поверненню позивачеві за зустрічним позовом у відповідності до ст.1212 ЦК України.

У відповідності до ст.141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням зустрічного позову з ТОВ «Комплекс Агромарс» підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 992,40 грн.

Керуючись ст. ст. 83, 1212 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76, 77, 78, 81, 141, 259, 265, 354 ЦПК України, ст.ст. 134, 135-1,3, 138, 130, 232 КЗпП України, Переліку посад і робіт, що заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству працівником - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» про повернення безпідставно набутого майна задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 41 917 (сорок одну тисячу дев`ятсот сімнадцять) гривень 01 копійку.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» на користь держави судовий збір в сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривень 40 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом: Товариство з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (адреса місцезнаходження: 02094, м. Київ, вул. Пожарського, 3, ).

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ).

Суддя І.Ю. Котлярова