Житомирський апеляційний суд
Справа №295/5433/20 Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М.
Категорія 29 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б, Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання Ковальчук М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/5433/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи - приватного нотаріуса Житомирського нотаріального округу Гукової Наталії Євгенівни про визнання договору дарування удаваним правочином та визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, поділ майна подружжя

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Янчук Максим Олександрович на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 29 листопада 2021 року, яке ухвалене суддею Чішман Л.М.

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом, на обґрунтування якого зазначив, що позивач була власником однокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , у свою чергу відповідачу - ОСОБА_3 належала квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Між вищевказаними особами була досягнута домовленість, що позивач продає ОСОБА_4 , який є сином ОСОБА_3 та братом ОСОБА_2 , свою однокімнатну квартиру, а ОСОБА_3 - відповідач у справі, продає свою квартиру подружжю - позивачу та ОСОБА_2

11 вересня 2013 року, між позивачем та ОСОБА_4 було укладеного договір купівлі-продажу квартири. Одночасно з цим повинен був бути укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , що належала ОСОБА_3 . Проте, в подальшому (під час судового процесу про розірвання шлюбу) позивач дізналась, що квартира, в якій подружжя проживало та було зареєстровано, належить відповідачу - ОСОБА_2 на підставі договору дарування, а не на підставі договору купівлі-продажу.

Позивач вважає укладений договір дарування удаваним правочином, оскільки відповідачі навмисно оформили фактичну купівлю-продаж квартири як договір дарування, щоб позбавити позивача будь-яких прав на вищевказану квартиру. Позивач, відчужуючи свою квартиру, вважала, що подружжя паралельно купує іншу квартиру, оскільки кошти від проданої квартири одразу передавалися ОСОБА_3 .

Позивач стверджує, що квартиру було придбано сторонами за час спільного проживання, тому вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу шляхом визнання права власності по Ѕ частині за кожним.

З урахуванням вищевикладеного просила визнати договір дарування від 11 вересня 2013 року квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Гуковою Н.Є. (зареєстровано в реєстрі за № 2754), удаваним правочином та застосувати до нього правові положення договору купівлі-продажу; визнати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на вказану квартиру по Ѕ частині за кожним, стягнути з відповідачів на користь позивачки судові витрати.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 29 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким задовільнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції було винесено на підставі неповного з`ясування всіх обставин, що мають істотне значення для справи. Позивач вважає, що договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_2 , який був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , є удаваним правочином, оскільки відповідно до домовленості між сторонами, мав бути укладений договір купівлі-продажу. Даний договір навмисно оформлений відповідачами як договір дарування, щоб позбавити її права на визнання даної квартири об`єктом спільної сумісної власності. Позивач, відчужуючи свою квартиру, вважала, що подружжя паралельно купує іншу квартиру, оскільки кошти від проданої квартири одразу передалися ОСОБА_3 , про укладення договору дарування дізналася лише під час розгляду справи про розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_2 .

Відповідачі та третя особа правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Від відповідачів - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності.

За приписами ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів здійснює розгляд справи за відсутності всіх учасників справи, які не з`явились в судове засідання та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 11 вересня 2013 року був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавець - ОСОБА_1 передала у власність (продала), а покупець - ОСОБА_4 прийняв у власність (купив) квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 31,2 кв.м., яка складається із однієї житлової кімнати та службових приміщень. Договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу - Гуковою Н.Є., зареєстрований у реєстрі за №2753 (а.с.15-17).

11 вересня 2013 року також був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_3 , яка належала на праві приватної власності ОСОБА_3 . Зі змісту договору вбачається, що ОСОБА_5 безоплатно передала у власність обдарованому - ОСОБА_2 вищевказану квартиру, яка складається із двох житлових кімнат та службових приміщень, загальною площею 48,7 кв.м. Договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу - Гуковою Н.Є., зареєстрований у реєстрі за №2754 (а.с.18-19).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 06 червня 2019 року шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 05 серпня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, актовий запис №1231 - розірвано (а.с.11-12).

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18).

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Вказане узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 7 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Посилаючись на удаваність спірного договору дарування, позивач вважала, що його укладено з метою позбавити її будь-яких прав на квартиру, у тому числі права на визнання даної квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Дана обставина не підтверджується матеріалами справи, оскільки договір дарування був укладений 11 вересня 2013 року, шлюб між позивачем та відповідачем - ОСОБА_2 був розірваний у червні 2019 року. Доказів на підтвердження того факту, що станом на дату укладення спірного договору, сторони перебували у неприязних стосунках немає.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що позивач не була стороною оспорюваного договору. Доказів на підтвердження наміру відповідачів укласти саме договір купівлі-продажу спірної квартири та доказів, які б свідчили про досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору, а також того, що умовою оспорюваного договору була сплата відповідних коштів, не надано.

Із змісту договору дарування квартири від 11 вересня 2013 року, посвідченого нотаріально, вбачається, що сторони договору підтверджують дійсність намірів при його укладенні. Нотаріусом з`ясовано та перевірено вільну волю дарувальника, погодження зі всіма істотними умовами договору. Укладений договір дарування квартири був добровільно підписаний сторонами, що свідчить про їхнє вільне волевиявлення на укладення договору дарування, їм було роз`яснено усі правові наслідки підписання такого договору, а також, що він не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірний договір дарування є удаваним, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Судом при розгляді справи не встановлено, що укладення оспорюваного договору мало на меті умисно приховати договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме, передачу майна (товару) у власність другій стороні (покупцеві) за певну грошову суму.

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що вимога про визнання квартири за адресою: АДРЕСА_2 об`єктом спільної сумісної власності та її поділу є безпідставними, оскільки суд дійшов обґрунтованого висновку, що відсутні підстави вважати договір дарування квартири, який укладений між відповідачами удаваним правочином. Таким чином, вищевказана квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки набута ним на підставі договору дарування, хоча і в період перебування у шлюбі із позивачем.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду апелянтом не надано.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Янчук Максим Олександрович,залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 29 листопада 2021 року- без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2022 року.

Головуючий Судді