Справа № 510/513/22
Провадження № 2-о/510/35/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.05.22 року Ренійський районний суд Одеської області

у складі: - головуючого судді Дудник В.І.;

-за участю секретаря Пройка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рені цивільну справу за заявою ОСОБА_1 (заінтересована особа ОСОБА_2 ) про видачу обмежувального припису, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник в судовому засіданні підтримала свої доводи, просила їх задовольнити.

Заінтересована особа - ОСОБА_2 будь-яких заяв, заперечень не надав, в судове засідання не явився.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису.

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що заявник ОСОБА_2 07.02.2018 року зареєструвала шлюб із заінтересованою особою ОСОБА_2 .. Від шлюбу в них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сімейне життя сторін не склалося, між подружжям втратилися почуття любові і поваги, у зв`язку із чим, з серпня 2018р. сторони припинили спільне мешкання та сумісне господарство. Як вказує заявник, через різні погляди на життя та аморальну поведінку ОСОБА_2 , зловживання ним спиртними напоями, наркотичними засобами, що шкодило нормальному та гармонійному розвиткові дитини, спільне сумісне життя подружжя було реально неможливим, вони стали мешкати в різних населених пунктах Ізмаїльського району. Однак, навіть після розпаду сім`ї ОСОБА_2 не дає спокою ані заявнику, ані дочці, постійно приходить до них, знущається над ними, зневажливо ставиться до них, що призводить до необхідності звернення до правоохоронних органів за захистом, які взагалі закінчуються профілактичними бесідами з ОСОБА_2 . Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 10.08.2020 року шлюб між сторонами було розірвано. Донька сторін ОСОБА_3 проживає із матір`ю та знаходиться на її утриманні.

Заявник стверджує, що ОСОБА_2 , перебуваючи у нетверезому стані, приходить до доньки за її адресою проживання, починає розмову з нецензурних слів, вчинює постійне психологічне насильство, що виявляється у постійних погрозах, залякуванні, цькуванні, неодноразово погрожував заявнику та її родичам, здійснює систематичне жорстоке поводження із ОСОБА_1 на очах у неповнолітньої дитини. Отже, ОСОБА_2 вчиняє відносно заявника дії психологічного характеру, приходить до будинку заявника без попередження або домовленості, вчиняє ґвалт, кричить, розкидує речі, нападає на неї. У зв`язку із вищевикладеним заявник, вважає, що ОСОБА_2 є небезпечним для неї та доньки, вважає себе особою, щодо якої було вчинено домашнє насильство та просить видати обмежувальний припис щодо ОСОБА_2 із встановлення обмежувальних заходів.

Заявник зазначає, що вона раніше зверталася до суду із заявою про видачу обмежувального припису. Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 15.09.2021 року заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису було задоволено: видано обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 , проживаючого в АДРЕСА_1 , на строк 6 (шість) місяців, якому визначено наступні тимчасові обмеження його прав відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а саме: заборонено ОСОБА_2 наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_1 малолітньої доньки, ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_2 ; заборонено ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 та донькою ОСОБА_3 , контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб; заборонено ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 та доньку ОСОБА_3 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь який спосіб спілкуватися з ними.

Будучи незгодним із винесеним судом рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Постановою Одеського апеляційного суду від 15.03.2022р. апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено частково, рішення Ренійського районного суду Одеської області від 15.09.2021 р. скасовано, постановлено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису було відмовлено.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 не припинив щодо членів своєї колишньої родини психологічне насильство, постійно втручається у життя заявника, турбує її, негативно впливає на колишню дружину та дитину, створює атмосферу психологічного дискомфорту, заявник знов звернулась (майже із аналогічними вимогами) до Ренійського районного суду Одеської області із вимогою про видачу ОСОБА_2 обмежувального припису.

Заслухавши пояснення заявника, вивчивши матеріали справи, надані суду докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні вимог заявника слід відмовити.

Згідно із ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про видачу і продовження обмежувального припису.

Згідно ст.350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно п.п.3,6,7,8 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи.

Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких насідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Irelandv. theUK», наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, висловленої у рішеннях «Kudla v Poland» [GC], n. 92237, «Козинець проти України», n. 52, «Лабіта проти Італії», n. 120, «Чембер проти Росії», n. 49244, поводження є «нелюдським», якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань.

У даній справі судом встановлено, що між заявником та ОСОБА_2 існують неприязні відносини, часто виникають конфліктні ситуації.

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 посилалась на те, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 вчиняє відносно заявника дії психологічного характеру, допускає фізичне насильство, з приводу чого вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів. Після винесення 15.09.2021р. Ренійським районним судом Одеської області рішення про видачу обмежувального припису (яке згодом було скасовано постановою Одеського апеляційного суду від 15.03.2022р.) неправомірні дії ОСОБА_2 щодо неї не припинилися, траплялися випадки психологічного впливу, домашнього насильства, з приводу яких вона зверталась до ВП №2 Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області. На підтвердження цього ОСОБА_1 надала суду копії талону повідомлення №017104 від 05.01.2022р. (реєстраційний номер 53 від 05.01.2022р. в ЖЄОЗП) та талону-повідомлення єдиного обліку №3695 від 05.11.2021р.

Крім того, на нинішній час в провадженні Ренійського районного суду Одеської області перебуває кримінальне провадження №0000091 від 08.07.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст.125 КК України - умисне легке тілесне ушкодження, де потерпілою є ОСОБА_1 .

Однак, суд вважає, що ці докази не можуть бути визнаними належними та допустимими доказами вчинення ОСОБА_2 неправомірних дій по відношенню до ОСОБА_1 , оскільки вказані талони-повідомлення являються лише фіксацією звернення заявника до правоохоронних органів, доказів прийняття будь-якого остаточного рішення за зверненнями ОСОБА_1 суду не надано. Крім того, слід зауважити також і те, що талон-повідомлення єдиного обліку №3695 від 05.11.2021р. взагалі стосується порушення ОСОБА_2 правил обмежувального припису, рішення щодо видачу якого було скасовано судом апеляційної інстанції.

Що стосується факту перебування на розгляді суду першої інстанції кримінального провадження №0000091 від 08.07.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1ст. 125 КК України, то суд зауважує, що за відсутності вироку суду, що набрав законної сили, вина ОСОБА_2 у вчиненні кримінального проступку не може вважатися доведеною.

Інші докази, які б могли підтвердити викладені у заяві про видачу обмежувального припису доводи, зокрема, показання свідків, у матеріалах справи відсутні.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Таким чином, суд вважає, що відсутні підтвердження того, що саме заінтересована особа є беззаперечним кривдником не надано підтверджень того, що ОСОБА_2 систематично вчиняє домашнє насильство відносно ОСОБА_1 , відсутні наявні обґрунтовані ризики вчинення ним домашнього насильства щодо заявника, оскільки у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази вчинення ОСОБА_2 дій психологічного характеру, фізичного насильства, тощо.

Окремо слід зазначити, що видача обмежувального припису обов`язкова в разі доказово обґрунтованого постійного використання в безпосередньому спілкуванні або переписці з колишнім чоловіком / дружиною та дітьми погроз, у тому числі залякування фізичною розправою, ненормативної лексики, образ та приниження щодо них, які кваліфікуються як домашнє насильство у формі психологічного насильства.

Факт сварок і непорозумінь між подружжям на побутовому ґрунті свідчить про наявність конфлікту між колишнім подружжям та не підтверджує факту вчинення заінтересованою особою домашнього насильства.

У даній справі заявником не надано належних та допустимих доказів того, що існує обґрунтований ризик вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними.

Крім того, матеріали справи не містять жодного доказу щодо вчинення ОСОБА_2 неправомірних дій щодо дитини, застосування до неї психологічного та/або фізичного насильства, а також відсутні відомості, що ОСОБА_2 виносилися попередження про, зокрема, неналежне виконання батьківських обов`язків, і його поведінка була предметом розгляду компетентних органів.

Статтею 16 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що з метою захисту життєво важливих інтересів постраждалих осіб, зокрема постраждалих дітей, попередження повторних випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі, забезпечення здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі, надання комплексної та своєчасної допомоги постраждалим особам суб`єктами, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі, обліку випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі, координації діяльності суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі ведеться Єдиний державний реєстр випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі, до якого вносяться відомості окремо за кожним випадком насильства.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи зі змісту даного права, воно включає існування як негативних, так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя (пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»).

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

Окрім цього, оцінюючи загальну пропорційність будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, потрібно ретельно оцінювати низки факторів.

Зокрема, в даній конкретні ситуації суд повинен виходити з «найкращих інтересів дитини».

Найбільш змістовний підхід для реалізації принципу «якнайкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини, є такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту.

Також Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року в справі № 754/6995/19 (провадження № 61-16980св19).

Виходячи з вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того факту, що ОСОБА_2 чинить насильство над колишньою дружиною та дочкою, суду не надано належних, достатніх та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно заявника та дитини, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення.

У зв`язку із цим у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису слід відмовити.

Відповідно до ч.3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 3-5, 10-13, 89, 263-266, 268, 350-1-350-8 ЦПК України, ст.ст. 1, 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя В.І. Дудник