КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2850/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Коренюк А.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

секретар - Лащевська Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Джерело-1» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Джерело-1», треті особи: Публічне акціонерне товариство «Київенерго», громадська організація «Джерело» про визнання договору недійсним,

за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 серпня 2021 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 жовтня 2021 року,

встановив:

у листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги за Договором про участь у витратах на експлуатацію електричних та водопровідних мереж, укладеним між ним та ОСОБА_1 , а також пеню за прострочення виконання своїх зобов`язань за договором.

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом, у якому (з урахуванням уточнень від 30.07.2020) просила визнати недійсним Договір про участь у витратах на експлуатацію електричних та водопровідних мереж, укладений між нею та ТОВ «Джерело-1» 20 жовтня 2012 року, посилаючись на те, що він укладений під впливом обману.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 27 серпня 2021 року позов було задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Джерело-1» заборгованість в розмірі 3 600 грн., пеню в розмірі 8 416 грн., а також судовий збір. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 27 жовтня 2021 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Джерело-1» витрати на правничу допомогу в розмірі 26 900 грн.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Також представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на додаткове рішення, просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у стягнення судових витрат на користь ТОВ «Джерело-1», стягнути судові витрати на користь ОСОБА_1 .

У Відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Джерело-1»- Андрієнко С.В. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2021 року - без змін.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представників сторін - Андрієнка С.В. та Олексюка Ф.Ю. , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу на додаткове рішення слід задовольнити частково з таких підстав.

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Джерело-1» зазначало, що 20.10.2012 між ним як підприємством та ОСОБА_1 було укладено Договір №Д-57 «Про участь у витратах на експлуатацію електричних та водопровідних мереж». Предметом договору є забезпечення підприємством обслуговування та поточного ремонту колективних вуличних мереж по АДРЕСА_1 . За умовами договору відповідач зобов`язалась вчасно до 10 числа кожного місяця вносити плату за послуги, отримані в минулому місяці на рахунок підприємства в розмірах згідно затвердженому підприємством розрахунку витрат на обслуговування електромережі, визначених розрахунками на відшкодування витрат по обслуговуванню і поточному ремонту трансформаторних підстанцій, високовольтних ліній електропередач, вуличних електричних кабельних мереж, оплату витрат електроенергії на роботу трансформаторних підстанцій, диспетчеризацію та послуги санітарної та аварійної служби, утримання приміщень та персоналу, сплату податків, тощо. Позивач належним чином надає відповідачу послуги, однак вона не виконує взяті на себе зобов`язання з квітня 2015 року, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в сумі 3 600 грн. за 18 місяців, яку позивач просив стягнути з відповідача. Також умовами договору було передбачено сплату пені за порушення умов договору, в зв`язку з чим позивач просив стягнути пеню в сумі 8 416 грн.

Відповідач в листопаді 2019 року звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просила (з урахуванням уточнень від 30.07.2020) визнати недійсним укладений з ТОВ «Джерело-1» Договір від 20.10.2012, посилаючись на те, що ТОВ «Джерело - 1» не міг бути учасником ринку постачання електроенергії, оскільки не має відповідної ліцензії та дозволів на ведення вказаної діяльності, його діяльність суперечить його статуту, де не передбачено право надання такого роду послуг. Рішенням Господарського суду м. Києва від 21 травня 2013 року (справа №41/317) визнано недійсною окрему угоду від 04.04.2005 про заміну сторони до договору про організацію та проведення діяльності з метою створення спільної діяльності від 02.10.2004. На підставі вказаного рішення право власності на КТП 6215/7057, обладнання РУ 10/0,4 кВ, тощо перейшло в 2013 році у власність ГО «Джерело», у зв`язку із чим ТОВ «Джерело - 1», починаючи з 2013 року не могло надавати послуги, що вказує на обман споживача з боку надавача послуг та нечесну підприємницьку діяльність. Крім того, 29.08.2016 обладнання, за допомогою якого відповідачем надавались послуги, передано у власність ПАТ «Київенерго».

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2021 року первісний позов було задоволено в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову було відмовлено.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 в порушення умов укладеного з ТОВ «Джерело-1» Договору «Про участь у витратах на експлуатацію електричних та водопровідних мереж» з квітня 2015 року припинила здійснювати платежі за надані послуги, в зв`язку з чим утворилась заборгованість в сумі 3 600 грн. Оскільки умовами Договору було передбачено відповідальність споживача за несвоєчасне внесення плати, судом було стягнуто також пеню в сумі 8 426 грн.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела наявність обставин, які б підтверджували факт введення Товариством її в оману при укладенні Договору від 20.10.2012.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався в рішенні на положення ст. 6, 11, 203, 230, 526, 611, 626, 627, 628, 629 ЦК України.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є свобода договору.

Відповідно до частини першої статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 статті 4, ч. 1 статті 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод або законних інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати, зокрема, з договорів та інших правочинів, створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної (творчої) діяльності, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів (наприклад, створення речей), безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування, настання або ненастання певної події. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

В ч. 1 статті 626 ЦК України закріплено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частинами першою, другою статті 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Згідно положень ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 20.10.2012 між ТОВ «Джерело - 1» та ОСОБА_1 , як власницею будинку АДРЕСА_2 , було укладено Договір № Д-57 «Про участь у витратах на експлуатацію електричних та водопровідних мереж», предметом якого є забезпечення обслуговування та поточний ремонт колективних вуличних електричних мереж по АДРЕСА_1 .

Згідно з п. 2.1.1 договору підприємство зобов`язувалось виконувати комплекс робіт по обслуговуванню та поточному ремонту КТП №7057 (6215), № 6216, розподільчих вуличних електричних та водопровідних мереж за вказаною вище адресою, до яких підключений будинок споживача.

ОСОБА_1 , як споживач, зобов`язалась відповідно до п.2.2.3 договору своєчасно, до 10 числа кожного поточного місяця, вносити плату за послуги, отримані в минулому місяці на рахунок підприємства в розмірах згідно затвердженому підприємством розрахунку витрат на обслуговування електромережі, визначених розрахунками на відшкодування витрат по обслуговуванню і поточному ремонту трансформаторних підстанцій, високовольтних ліній електропередач, вуличних електричних мереж, оплату витрат електроенергії на роботу трансформаторних підстанцій, диспетчеризацію приміщень та персоналу, утримання приміщень, персоналу підприємства тощо.

Наказом директора ТОВ «Джерело-1» № 5 від 01.04.2015 ТОВ «Джерело-1» затверджено вартість послуг по утриманню КТП і електромереж з квітня 2015 року по грудень 2015 року в розмірі 8 грн. 00 коп. в місяць за 1 КВт потужності. Вартість обслуговування артезіанської свердловини з водопровідною системою становить 200 грн. в місяць на одне підключення до водопроводу (на один будинок).

Наказом директора ТОВ «Джерело - 1» № 12 від 28.12.2015 затверджено вартість послуг по утриманню КТП і електромереж з 01 січня 2016 року по грудень 2016 року в розмірі 8 грн. 00 коп. в місяць за 1 КВт потужності. Вартість обслуговування артезіанської свердловини з водопровідною системою становить 200 грн. в місяць на одне підключення до водопроводу (на один будинок).

Відповідач умови договору з квітня 2015 року не виконує, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 10.10.2016 року за період з квітня 2015 року по вересень 2016 року складала 3 600 грн. 00 коп.

В п.3.1.3, п. 3.1.4 Договору передбачено право підприємства нараховувати та стягувати у встановленому законодавством порядку пеню у розмірі 1% від несплаченої суми за кожен день прострочення, а також прострочену заборгованість по оплаті послуг підприємства.

Розмір пені за період з вересня 2015 року по серпень 2016 року становить 8 416 грн. 00 коп.

Всі доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі, є аналогічними доводам, викладеним в зустрічній позовній заяві) з урахуванням уточнень від 30.07.2020), були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Суд першої інстанції зробив вірний висновок, що ОСОБА_1 не спростувала презумпцію правомірності укладеного з нею 20.10.2012 договору.

Зокрема, представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 зазначається в апеляційній скарзі про те, що не встановлено, які саме послуги надавались позивачем. Цей довід є безпідставним, оскільки в Договорі детально зазначено, які саме послуги зобов`язується надавати Товариство. ОСОБА_1 вказувала в зустрічному позові, що вказаний договір вона була змушена укласти під тиском колишнього співвласника і керівника ТОВ «Джерело-1» ОСОБА_5 , який сказав, що без укладення договору не буде здійснено підключення до електричних мереж та водопроводу.

Є також безпідставними доводи апелянта про те, що ОСОБА_1 не було доведено розміру такого тарифу, оскільки вона після укладення договору в жовтні 2012 року до квітня 2015 року виконувала його умови та вносила відповідні платежі на рахунок Товариства. Між сторонами було погоджено в Договорі, що плата за послуги вноситься в розмірах, згідно затвердженому підприємством розрахунку витрат.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішенням Господарського суду м. Києва від 21 травня 2013 року, було визнано недійсною окрему угоду від 04.04.2005 про заміну сторони до договору про організацію та проведення діяльності з метою створення спільної діяльності від 02.10.2004. На підставі вказаного рішення право власності на КТП 7057 (попередній номер 6215), обладнання РУ 10/0,4 кВ, тощо перейшло в 2013 році у власність ГО «Джерело», у зв`язку із чим ТОВ «Джерело - 1», починаючи з 2013 року не могло надавати послуги, що вказує на обман споживача з боку надавача послуг та нечесну підприємницьку діяльність. Крім того, 29.08.2016 обладнання, за допомогою якого відповідачем надавались послуги - КТП-7057 передано у власність ПАТ «Київенерго». Одночасно апелянт, вказує, що судом першої інстанції не було приєднано до матеріалів справи копію постанови Верховного Суду від 17 вересня 2019 року (справа №910/9776/18) у справі за позовом ТОВ «Джерело-1» до ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», ГО «Джерело» та ТОВ НВФ «Владислав» про визнання недійсним договору купівлі-продажу, де встановлено, що ТОВ «Джерело-1» з 01.02.2014 перестав бути власником КТП-7057 (попередній номер 6215).

Отже апелянт вважає, що суд першої інстанції не зробив належної перевірки обставин, на які посилався позивач за зустрічним позовом на підтвердження того, що договір є недійсним, оскільки послуги ТОВ «Джерело-1» не могло надавати без використання КТП-7057(6215), що є доказом на підтвердження введення в оману ОСОБА_1 при укладенні договору. При цьому одночасно апелянт вказує, що КТП вибуло з власності ТОВ «Джерело-1», як в 2013 році, такі і з 01.02.2014, незважаючи на те, що договір був укладений в жовтні 2012 року.

Наведене не спростовує висновок суду першої інстанції, оскільки предметом оскарження в цій справі був договір 29.08.2016 між ГО «Джерело», як продавцем-1, ТОВ «НВФ «Владислав», як продавцем-2, та ПАТ «Київенерго», як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу № 1332/18-16, за умовами якого продавець-1 та продавець-2 зобов`язались передати у власність покупця, а покупець зобов`язався прийняти і оплатити на умовах, визначених цим Договором, КТП 7057, обладнання РУ 10/0,4 кВ, кабельну та повітряну лінії (далі - майно), характеристику якого наведено у пункті 1.2 цього Договору.

ТОВ «Джерело-1» було створено в 2003 році з метою будівництва вуличних мереж електропостачання та водовідведення до приватних будинків по АДРЕСА_3 і одним із засновників була ГО «Джерело». В подальшому між вказаними юридичними особами господарськими судами вирішувались спори щодо права власності на КТП №7057 (попередній номер 6215).

Разом з тим, ОСОБА_1 не надавала докази на підтвердження того, що вона отримувала послуги від будь-якої іншої юридичної особи з вище наведеного переліку, чи уклала після лютого 2014 року договір з іншою юридичною особою з метою надання вказаних послуг. Також слід зауважити, що ОСОБА_1 не зверталась до ТОВ «Джерело-1» з вимогою про розірвання договору внаслідок невиконання ним взятих на себе зобов`язань

Доводи апелянта про те, що ТОВ «Джерело - 1» не міг бути учасником ринку електричної енергії, оскільки вказане товариство не має відповідної ліцензії та дозволів на ведення вказаної діяльності, його діяльність суперечить його статутній діяльності, в якому не передбачено право надання такого роду послуг, також не є свідченням введення в оману ОСОБА_1 як споживача, оскільки послуги надавались Товариством лише щодо обслуговування КТП та електричних мереж. Електрична енергія постачалась ОСОБА_1. ПАТ «Київенерго» на підставі Договорів від 24.09.2013 та від 02.11.2016.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року (справа № 522/24006/17) міститься правовий висновок, відповідно до якого «тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 24 квітня 2020 року (справа № 522/25151/14-ц) зроблено висновок щодо застосування статті 215 ЦК України та вказано, що підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину.

Таким чином, рішення суду першої інстанції скасуванню не підлягає.

30.08.2021 року представник ТОВ «Джерело-1» - Андрієнко С.В. подав до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 26 900 грн. До заяви представником було додано копію Договору №100-13/2018 про надання правової допомоги, укладений 17.03.2018 між ТОВ «Джерело-1» та адвокатом Андрієнко С.В., копію Додаткової угоди №5 від 11.11.2019до Договору №100-13/2018 про надання правової допомоги, Додаток №1 до Додаткової угоди №5 від 11.11.2019, в якому міститься План-кошторис надання правової (професійної правничої) допомоги, пов`язаної з розглядом справи, копія Звіту про надання правової допомоги ТОВ «Джерело-1» по справі 753/17991/19, Акт надання послуг №01-ЮО-13/2018-ДУ5 від 28.08.2021, та Довідка про сплату гонорару за надання правової допомоги.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2021 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Джерело-1» витрати на правову допомогу в розмірі 26 900 грн.

Задовольняючи подану заяву, суд першої інстанції, зробив висновок, що позивачем в цілому обґрунтовані понесені витрати на правову допомогу, які є співмірними зі складністю справи та виконаних адвокатом Андрієнком С.В., часом, витраченим таким адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову, процесуальною поведінкою відповідача, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи), відповідачем надані докази фактичного здійснення витрат (акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжні квитанції про сплату за надані послуги), заявлені судові витрати були доцільні та обов`язкові, підтверджена нагальна потреба у вчиненні всіх процесуальних дій, у тому числі, обумовлені процесуальною поведінкою відповідача, що зумовило їх проведення, ціна правової допомоги не завищена, відповідає умова договору про надання правової допомоги, і послуги, які були надані, зазначені в договорі і відповідають реально вчинення адвокатом процесуальним діям (види робіт), і за таких обставин вважає, що заявник має право на компенсацію понесених витрат, як такі, що доведені, витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір є обґрунтованим.

Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, оскільки він зроблений з порушенням норм процесуального права.

Згідно вимог п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (чч. 1 і 2 вказаної статті).

В ч. 3 ст. 137 ЦПК України закріплено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В ч. 4 статті 137 ЦПК України передбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до чч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

В пункті 4 статті 1, частині третій та п`ятій статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 зауважено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Водночас чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. З урахуванням наведеного суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц наголосила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Тому, визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності) та розумності розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

У справі «East/West Alliance Limited проти України» Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

Судом першої інстанції не було проведено перевірку розміру витрат на правничу допомогу адвоката на підставі наявних в матеріалах справи доказів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості. Суд обмежився лише загальним висновком, що позивачем обґрунтовані понесені витрати, які є співмірними зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом, обсягом наданих послуг та виконаних робіт, ціною позову, хоча фактично перевірки такої не робив.

Відсутність заперечень на подану заяву з боку ОСОБА_1 не може бути підставою для звільнення суду від такого обов`язку. В ч. 6 ст. 137 ЦПК України на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги покладається обов`язок доведення лише щодо не співмірності витрат з складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих послуг та наданих робіт, ціною позову та значення справи для сторони.

Відповідно до чч. 1 та 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку з розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

При зверненні до з первісним позовом, директор ТОВ «Джерело-1» подав попередній розрахунок судових витрат, в якому включив до судових витрат судовий збір в загальній сумі 4 578 грн. та витрати на представництво та захист інтересів в суді адвокатом на загальну суму 6 000 грн. з розрахунку 3 години при тарифі 2 000 грн. за годину (а/с 220 т. 1).

На підтвердження витрат на правничу допомогу представник ТОВ «Джерело-1» - адвокат Андрієнко С.В. надав План-кошторис, який не може бути враховано як доказ вартості виконаного обсягу роботи, оскільки в ньому провадження передбачено в Північному апеляційному господарському суді як суді апеляційної інстанції, та в Касаційному господарському суду в складі Верховного Суду як в суді касаційної інстанції, що не відповідає даній справі, яка розглядається в порядку цивільного судочинства.

Звіт про надання правової допомоги, наданий адвокатом Андрієнком С.В., також не може бути взятий до уваги як доказ виконаних ним робіт та наданих послуг, оскільки він складений до іншої цивільної справи з єдиним унікальним номером 753/17991/19, тоді як дана справа має єдиний унікальний номер 753/20814/16.

Враховуючи, що адвокат Андрієнко С.В. здійснював представництво інтересів позивача за первісним позовом на підставі укладеного договору від 20.03.2018, колегія суддів вважає за можливе стягнути на користь ТОВ «Джерело-1» витрати на правничу допомогу в розмірі 2 000 грн. за одну годину, оскільки доказів про інший обсяг надано не було.

Разом з тим, інші доводи, викладені представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в апеляційній скарзі щодо відмови у задоволенні заяви в повному обсязі, є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 була повідомлена про призначена судове засідання для розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції щодо вирішення первісного та зустрічного позову слід залишити без змін.

Додаткове рішення підлягає зміні і розмір витрат на професійну правову допомогу слід зменшити до 2 000 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 серпня 2021 року - без змін.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково. Додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 жовтня 2021 року змінити та визначити суму витрат на правову допомогу в розмірі 2 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 18 жовтня 2022 року.

Головуючий

Судді