Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/2181/19
Провадження №6/382/38/22
У Х В А Л А

11 жовтня 2022 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кисіль О.А.

при секретарі Закомірна Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про видачу дублікату виконавчого листа,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Яготинського районного суду Київської області з заявою про видачу дублікату виконавчого листа у цивільній справі, відповідно до якої просила видати їй як стягувачу виконавчий лист у цивільній справі № 383/2181/19 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10 грудня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Заяву обґрунтовано тим, що згідно постанови Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року справа № 382/2181/19 рішення Яготинського районного суду Київської області від 06 серпня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, відповідно до якого зменшено розмір аліментів, стягуваних рішенням Яготинського районного суду Київської області від 26 серпня 2004 року у справі за позовом ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини ( ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ), з ј частини його заробітку, але не менше розміру одного неоподаткованого мінімуму доходів громадян на дитину відповідного віку до 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10 грудня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Виконавчий лист за вказаним рішенням був виданий особі, з якої було стягнуто аліменти (боржнику) - ОСОБА_2 . ОСОБА_1 , як стягувану за вказаним рішенням, виконавчий лист не видавався, що позбавляє її утримувати з боржника аліменти в примусовому порядку. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., ратифікованої Законом-України від 17.07.1997 р. №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та11 до Конвенції» (далі Конвенція). Згідно 31 статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнтими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Європейський суд з прав людини (далі-ЄСПЛ) вказує, що "право на суд" було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін.

Не отримання виконавчого листа стягувачем (або необгрунтована відмова у його отриманні) слугує передумовою створення негативних економічних передумов для захисту права дитини на належне утримання неповнолітньої ОСОБА_3 .

Відповідно до п. 17.4 Перехідних положень (Розділ XIII) Цивільного процесуального кодексу України суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Про видачу дубліката виконавчого документа постановляється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви. За видачу стягувачу дубліката виконавчого документа справляється судовий збір у розмірі 0,03 розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предстанвик заявника в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та зазначив, що враховуючи вимоги ст.432 ЦПК України, помилково було видано виконавчий лист ОСОБА_2 , оскільки стягувачем є ОСОБА_1 ..Таким чином, ОСОБА_1 позбавлена права на виконання рішення суду у примусовому порядку, що негативно впливає на права дитини. Враховуючи, що дану заяву було подано завчасно до занічення строку виконання рішення суду, тому просив поновити даний строк для подачі виконавчого листа.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. На адресу суду направив заперечення, в котрому просив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого листа відмовити за безпідставністю. Свої заперечення мотивує тим, що заява про видачу дубліката виконавчого листа взагалі є безпідставна. Окрім того, вона грунтується на вигаданих заявником обставинах з метою ввести суд в оману. Зокрема, чого варте посилання заявника на те, що їй, як стягувачу лист не видавався, що позбавляє її утримувати з нього аліменти в примусовому порядку. Насправді, як убачається з матеріалів виконавчого провадження № 51372603 з нього стягуються аліменти на користь заявника на утримання дитини. Як убачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів старшим державним виконавцем Сидоренко О.В. за серпень та вересень 2021 року з нього стягуються аліменти саме в розмірі, визначеному рішенням Київського апеляційногосуду від 12 жовтня 2020 року 1/6 частина. 12 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд видав виконавчий лист у справі № 382/2181/19. На виконання рішення суду видано виконавчий лист. Не зрозуміло якого числа ОСОБА_1 звернулася до Яготинського районного суду Київської області з заявою про видачу дубліката виконавчого листа, оскільки його було втрачено. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному закономпорядку (стаття 129-1 Конституції України). Основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України. Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до частини першої статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавчі листи викладаються в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи шляхом заповнення відповідних форм процесуальних документів, передбачених Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему, і підписуються електронним цифровим підписом судді (в разі колегіального розгляду - електронними цифровими підписами всіх суддів, які входять до складу колегії). До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи та Єдиного державного реєстру виконавчих документів, Положення про який затверджується спільним нормативно-правовим актом Міністерства юстиції України та Державної судової адміністрації України, із запровадженням яких відповідно до частини першої статті 1 розділу XII "Прикінцеві положення" ЦПК України вводяться в дію вимоги частини четвертої статті 431 ЦПК України щодо внесення виконавчого документу до Єдиного державного реєстру виконавчих документів, функціонування якого виключає втрату виконавчого документа, порядок видачі дублікату виконавчого документу замість втраченого визначено розділом XIIІ "Перехідні положення" ЦПК України.

Згідно з пунктом 17.4 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Про видачу дубліката виконавчого документа постановляється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви. За видачу стягувачу дубліката виконавчого документа справляється судовий збір у розмірі 0,03 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ухвала про видачу чи відмову у видачі дубліката виконавчого документа може бути оскаржена в апеляційному та касаційному порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналізуючи пункт 17.4 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України, єдиною підставою для видачі судом дубліката виконавчого листа є його втрата. Дублікат - це документ, що видається замість втраченого оригіналу та має силу первісного документу. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, украдено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання. Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15 листопада 2018 року у справі № 474/783/17, провадження № 61-29св17, від 10 жовтня 2018 року у справі № 2-504/11, провадження № 61-41846св18. Верховний Суд виходить з того, що дублікат виконавчого документа видається замість втраченого оригіналу, лише за наявності достатніх доказів того, що виконавчий документ дійсно втрачено. При вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з його втратою заявник повинен подати докази на підтвердження втрати виконавчого листа, а суд має обов`язково перевірити, чи не було виконано рішення суду на підставі якого його видано та чи не втратило судове рішення законної сили. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 2-824/2009, провадження № 61-5388св18.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статей 76, 77, 78, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справ, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Заявником не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували факт втрати оригіналу виконавчого листа, зокрема, його неотримання стягувачем. Встановивши, що ОСОБА_1 не надала доказів втрати виконавчого документа про видачу дубліката якого подано заяву, можливо дійти до лише одного правильного висновку про відмову у задоволенні заяви.

Представник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи належним чином повідомлений, будь-яких заяв до суду не надходило.

Третя особа ОСОБА_4 на адресу суду направила пояснення відповідно до яких просила відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу виконавчого листа, з котрих вбачається, що згідно ч. 9 ст. 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Відповідно до ст.181 ЦПК України у поясненнях третьої особи щодо позову або відзиву третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, викладає свої аргументи і міркування на підтримку або заперечення проти позову. Ознайомившись із заявою про видачу дубліката виконавчого листа , надає суду наступні пояснення: Свої заперечення мотивує тим, що заява про видачу дубліката виконавчого листавзагалі є безпідставна. З огляду на зміст частини першої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» строк пред`явлення виконавчого документа до виконання - це період часу, в межах якого стягувач має право пред`явити виконавчий документ до примусового виконання.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі. Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина шоста статті 12 Закону України «Про виконавче провадження»). У разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (частина перша статті 433 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 17.4 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів: у разі втрати виконавчого документа, суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватнийвиконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Отже, приписи підпункту 17.4 пункту 1 Розділу XIІІ «Перехідні положення» ЦПК України не суперечать приписам частини шостої статті 12 Закону № 1404-VIII, частини першої статті 433 ЦПК України. Зазначені приписи перехідних положень ЦПК України не забороняють суду одночасно розглянути та вирішити поставлені у заяві стягувача питання про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та про видачу дубліката такого документа у разі його втрати або розглянути питання про видачу дубліката втраченого виконавчого документа після того, як суд поновив строк для пред`явлення цього документа до виконання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 2- 836/11 (провадження № 14-308цс19) дійшла висновку, що якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви. Стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення документа до виконання, оскільки у разі пропуску такого строку виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання. Отже, за межами цього процесуального строку виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання. Така правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/10031/13 та від 11 березня 2021 року у справі № 910/2954/17, від якої Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2022 року у справі 34/425 підстав для відступу від цієї позиції не вбачала.. Отже, підставою для відмови у видачі дубліката виконавчого листа є закінчення строку, встановленого для пред`явлення його до виконання. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в своїй постанові від 28 жовтня 2020 року, справа № 2-2177/11, оцінюючи висновки суду першої інстанції та постанови апеляційної інстанції щодо заявлених вимог про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання. Водночас суд першої інстанції зазначив, що інші заявлені вимоги про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання є передчасними та не підлягають задоволенню, оскільки після отримання дубліката виконавчого листа стягувач має право пред`явити його до виконання, і у разі відмови у його прийнятті до виконання у зв`язку з пропуском відповідних строків заявник має право звернутися до суду в порядку статті 433 ЦПК України, отже, в даному випадку суд не може прийняти рішення щодо правовідносин, які не настали. Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, розглянувши заяву ТОВ «Креді Фінанс Актив», вирішив видати дублікат виконавчого листа, без попереднього вирішення питання відсутності спливу строків пред`явлення його до виконання чи їх поновлення, що є порушенням норм законодавства про виконавче провадження. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 05 лютого 2020 року у справі № 2-2574/11, від 16 квітня 2020 року у справі № 2016/1-34/11, від 22 січня 2020 року у справі № 2-988/10, від 19 червня 2019 року у справі № 755/13316/17. Дитина, на утримання якої стягувались аліменти, досягла повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 , а тому строк пред`явлення виконавчого листа до виконання сплив. З огляду на те, що стягнення аліментів було присуджено на період до досягнення ОСОБА_3 повноліття, у разі втрати виконавчого листа про стягнення аліментів його дублікат міг бути виданий судом до 29 червня 2022 року. Встановивши, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання сплив та зважаючи на те, що розгляд питання про заміну сторони виконавчого провадження, видачу дублікатів виконавчих листів, поновлення строків на їх пред`явлення регуляється Розділом VI Цивільного процесуального кодексу України «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)», отже на стадії вирішення процесуальних питань, пов`язані з виконанням судових рішень, заявник не наділений правом змінювати предмет позову, оскільки розглядається заява, а не позов, а також і те, що остання не надала доказів втрати виконавчого листа, а також доказів того, що відповідне судове рішення не виконано, можливо дійти до лише одного правильного висновку про відмову у задоволенні заяви. Керуючись вищевикладеним, - просила відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого листа.

Старший державний виконавець Яготинського відділу ДВС ЦМУ МЮ (м.Київ) Сидоренко О. В. допитаний в судовому засіданні в якості свідка, показав, що перебував на виконанні виконавчий лист щодо стягнення аліментів з ОСОБА_2 в розмірі ј частини з його доходу на утримання неповнолітньої дитини, потім в зв`язку із зміною резолютивної частини виконавчого листа, перебував на виконанні виконавчий лист про стягнення аліментів з ОСОБА_2 в розмірі 1/6 з його доходу на утримання неповнолітньої дитини. З виконавчим листом щодо стягнення аліментів з ОСОБА_2 в розмірі 1/6 з його доходу на утримання неповнолітньої дитини до ВДВС звертався ОСОБА_2 та йому було його повернуто з підстав вказаних у постанові про закінчення виконавчого провадження від 19.01.2022 року. ОСОБА_1 не зверталась до виконавчої служби із виконавчим листом про стягнення аліментів з ОСОБА_2 в розмірі 1/6 з його доходу на утримання неповнолітньої дитини.

Суд, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника заявника, покази свідка, дойшов наступного.

Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно постанови Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року справа № 382/2181/19 рішення Яготинського районного суду Київської області від 06 серпня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, відповідно до якого зменшено розмір аліментів, стягуваних рішенням Яготинського районного суду Київської області від 26 серпня 2004 року у справі за позовом ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини ( ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ), з ј частини його заробітку, але не менше розміру одного неоподаткованого мінімуму доходів громадян на дитину відповідного віку до 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10 грудня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як вбачається із матеріалів виконавчого провадження, відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 09.06.2016 року відкрито виконавче провадження щодо стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в розмірі ј частини його доходу на утримання неповнолітньої дитини. ОСОБА_2 29.10.2020 року звернувся до ВДВС із заявою про долучення до матеріалів виконавчого провадження № 51372603 виконавчий лист № 382/2181/14 від 29.10.2020 року щодо зменшення розміру аліментів. При цьому, як вбачається з матеріалів виконавчого провадження державним виконавцем не було відкрито виконавче провадження за заявою ОСОБА_2 , щодо стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої дитини на користь ОСОБА_1 в розмірі 1/6 частини його доходу, а відповідно до постанови від 02.11.2020 року було згідно п.14 розділу II Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802, внесено зіміни до автоматизованої системи виокнавчого листа та було замінено резолютивну частину виконавчого листа. Як вбачається з ухвали Яготинського районного суду Київської області від 20.12.2021 року такі дії державного виконавця Сидоренко О.В. Яготинського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) визнано неправомірними та скасувано постанову державного виконавця Яготинського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Сидоренко О.В. про зміну (доповнення) реєстраційних даних від 02.11.2020 року.

Проте, так і не було відкрито виконавче провадження за заявою ОСОБА_2 , щодо стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої дитини на користь ОСОБА_1 в розмірі 1/6 частини його доходу, та відповідно до постанови державного виконавця від 19.01.2022 року було закінчено виконавче провадження щодо стягення ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів в розмірі ј частини його доходу на утримання неповнолітньої дитини, з підстав скасування рішення, яке підлягало виконанню. При цьому із супровідного листа від 19.01.2022 року вбачається, що сторонам виконавчого провадження та Яготинському районному суду направлено лише копію вище вказаної постанови та відсутні докази такого направлення та отримання. При цьому, лише з показань державного виконавця, як свідка вбачається, що вказаний виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів в розмірі 1/6 частини його доходу на утримання неповнолітньої дитини, повернуто ОСОБА_2 , так і не відкривши по ньому виконавчого провадження та відсутні процесуальні рішення державного виконавця щодо повернення даного виконавчого листа.

Як вбачається з копії матеріалів виконавчого провадження та підтверджено з показаннями державного виконавця, як свідка вбачається, що ОСОБА_1 не зверталась до ВДВС з виконавчим листом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів в розмірі 1/6 частини його доходу на утримання неповнолітньої дитини.

З матеріалів цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_4 , про зміну розміру аліментів, вбачається, що виокнавчий лист про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 аліментів в розмірі 1/6 частини його доходу на утримання неповнолітньої дитини отримав представник ОСОБА_5 , а ОСОБА_1 не отримувала даного виконавчого листа.

Так, відповідно до ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі: визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення; затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення; припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника; прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі або оплатно вилучена; закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону; якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону; якщо стягнені з боржника в повному обсязі кошти не витребувані стягувачем протягом року та у зв`язку з цим перераховані до Державного бюджету України; якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя, а також якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України "Про іпотеку" за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки; врегулювання (погашення, списання) відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення" неустойки (штрафів, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, нарахованих на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", її дочірньою компанією "Газ України", публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз", оператором газотранспортної системи та операторами газорозподільних систем, за спожитий природний газ, а також послуги з його транспортування та розподілу відповідно, перед теплогенеруючими організаціями за теплову енергію, отриману для її подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, перед електропостачальниками або операторами системи розподілу (як правонаступниками в частині прав та обов`язків за договорами на постачання електричної енергії та про користування електричною енергією) за спожиту електричну енергію, що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа за судовим рішенням, яке набрало законної сили; списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 та підпункту 26.2 пункту 26 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України в повному обсязі сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені), що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа; списання згідно з пунктом 9-15 розділу VIII Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" сум недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (у тому числі штрафних санкцій та пені), що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа; прийняття Фондом гарантування вкладів фізичних осіб рішення про початок процедури ліквідації банку-боржника; якщо відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню незалежно від дати укладення такої угоди; 19) врегулювання (погашення, списання) відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу" неустойки (штрафів, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, нарахованих на заборгованість учасників процедури врегулювання заборгованості, що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа за судовим рішенням, яке набрало законної сили; врегулювання (погашення, списання) оператором газорозподільної системи заборгованості відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу", якщо таке виконавче провадження розпочато за рішенням про зобов`язання Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, встановити оператору газорозподільної системи економічно обґрунтований тариф на послуги з розподілу природного газу з включенням компенсацій за період з 1 січня 2015 року по 31 грудня 2020 року включно. Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини. У випадках, передбачених пунктами 1-3, 5-7, 9-12, 14-19 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 4 і 19 частини першої цієї статті, разом з виконавчим документом надсилається до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 17.4 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Згідно діючого законодавства, дублікатом є документ, який видається замість втраченого оригіналу і має силу первісного акта.

Дублікат видається судом, який ухвалив рішення, після розгляду заяви про видачу дубліката. При вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого документа суд повинен перевірити, чи не було воно виконано за втраченим документом, адже за повністю виконаним рішенням дублікат виконавчого документа не видається.

У постанові Верховний Суд від 19 квітня 2021 року у справі № 2-1316/285/11 (провадження № 61-34св21) зазначив, що єдиною підставою для видачі судом дубліката виконавчого листа є його втрата. Сам факт відсутності виконавчого документа у стягувача та в органі державної виконавчої служби свідчить про те, що його було втрачено.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 2-6471/06 (провадження № 61-11034св19) та від 03 лютого 2021 року у справі № 643/20898/13-ц (провадження № 61-17590св20).

Разом із тим ВС зазначив, що необґрунтована відмова у видачі дубліката виконавчого листа фактично унеможливлює виконання прийнятого судового рішення, яке набрало законної сили (рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010 у справі № 1-7/2010).

Частиною 6 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час винесення рішення) передбачено, стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання.

Відповідно до ст. 433 ЦПК України, у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 23.09.2020 (справа №27/2-3538/10) поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для стягувача отримати та подати у встановлений законом строк виконавчий лист до примусового виконання.

Крім того, поважність причин пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання пов`язана не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на заявника.

У разі пропуску стягувачем строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання не створює перешкод для задоволення заяви стягувача про видачу дубліката втраченого виконавчого документа у разі, якщо суд задовольнив заяву стягувача про поновлення пропущеного строку для пред`явлення такого документа до виконання. Тобто, якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.08. 2019 у справі № 2-836/11).

Причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно таким умовам: це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк, це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк, виникла протягом строку, який пропущено та підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Як відзначив Європейський суд з прав людини, стаття 6 розповсюджує свою дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина "процесу" в розумінні статті 6 Конвенції. ("Іммобільяре Саффі" проти Італії", 22774/93, 28.07.1999, § 63; рішення Горнсбі проти Греції від 19.03.1997, § 40.).

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини в пілотному рішенні «Іванов проти України», право на суд, захищенестаттею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції»). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії»). Необґрунтована затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення становить порушення Конвенції (рішення у справі «Бурдов проти Росії»).

В рішенні по справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 (заява №60750/00), «Ромашов проти України» від 27.07.2004 (заява №67534/01), «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду».

У рішенні від 17.05.2005 по справі «Чіжов проти України» (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатись, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів вжити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії ст.6 Конвенції.

Відповідно до ст.194 СК України, аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Якщо за виконавчим листом, пред`явленим до виконання, аліменти не стягувалися у зв`язку з розшуком платника аліментів або у зв`язку з його перебуванням за кордоном, вони мають бути сплачені за весь минулий час. Заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років. Положення частин першої - третьої цієї статті, а також статей 195-197 цього Кодексу застосовуються і до стягнення аліментів іншим особам, які визначені цим Кодексом.

Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Пункт 1 ст. 3 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.1991 року передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно п.2 дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Пунктом 2 ст. 27 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.1991 року визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до ч.5-7 ст.431 ЦПК України, якщо судове рішення прийнято на користь декількох позивачів або проти декількох відповідачів, або якщо виконання повинно бути проведено в різних місцях чи рішенням передбачено вчинення кількох дій, видаються декілька виконавчих листів, у яких зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати судове рішення, або зазначається, що обов`язок чи право стягнення є солідарним. За заявою особи, на користь якої ухвалено рішення, суд з метою забезпечення виконання рішення суду може вжити заходів, передбачених статтею 150 цього Кодексу. У разі вирішення питання про виправлення помилки у виконавчому документі; визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; забезпечення виконання судового рішення; стягнення на користь боржника безпідставно одержаного стягувачем за виконавчим документом; поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання; відстрочення чи розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання; звернення стягнення на грошові кошти, що належать третім особам, та нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку; зупинення виконання (дії) судового рішення; заміну сторони виконавчого провадження суд вносить відповідну ухвалу до Єдиного державного реєстру виконавчих документів не пізніше двох днів з дня її постановлення у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Таким чином, враховуючи вище викладене, а також те, що як вбачається з матеріалів справи та копії матеріалів виконавчого провадження ОСОБА_1 не видавався виконавчий лист про стягнення аліментів з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 в розмірі 1/6 з його доходу на утримання неповнолітньої дитини, тому обгрунтування представника заявника щодо стосуються дублікату виконавчого листа, з врахування практики Верховного суду та вимог п. 17.4 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України не є такими, що грунтуються на вимозі Закону. Також твердження представника заявника щодо помилковості видачі виконавчого листа ОСОБА_5 , оскільки стягувачем є ОСОБА_1 , не грунтуються на вимогах ст.431 ЦПК України. Проте, враховуючи обгрунтування заявника щодо необхідності виконання рішення суду, а також обгрунтування того, що не отримання виконавчого листа стягувачем (або необгрунтована відмова у його отриманні) слугує передумовою створення негативних економічних передумов для захисту права дитини на належне утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , заслуговують на увагу суду, враховуючи, що в резолютивні частині своєї заяви заявник просить по вказаній справі видати виконавчий лист, а не дублікат його, що узгоджується з ч.7 ст.431 ЦПК України, оскільки щодо даного виконавчого листа у стрін не має спільної згоди та суд згідно ч.7 ст.431 ЦПК України вирішує питання щодо виконання рішення суду та виносить відповідну ухвалу.

При цьому, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 цього кодексу). Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 рудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17(пункт 56), від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (пункт 33.2), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 58), від 3 серпня 2022 року у справі № 910/9627/20 (пункт 8.45)).

Також враховуючи, що на виконанні не перебуває виконавчий лист про стягнення аліментів з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 в розмірі 1/6 з його доходу на утримання неповнолітньої дитини та як вбачається з показаня державного виконавця, що був допитаний в якості свідка, вказаний виконавчий лист повернуто боржнику, а стягувачу даний виконавчий лист не видавася, та він в такому разі позбавлений права на подачу даного виконавчого листа в інтересах дитини, яка має право на гідний розвиток та матеріальне утримання з боку ОСОБА_5 ..

При цьому, враховуючи, що дану заяву заявником було подано вчасно до закінчення строків пред`явлення до виконання виконавчого листа, а також враховуючи клопотання представника заявника в судововму засіданні про поновлення строку на пред`ялення виконавчого листа по справі № 382/2181/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 , про зміну розміру аліментів, та враховуючи вимоги ст.433, ст.194 СК України, і той факт, що рішення суду не виконано на даний час в повіній мірі.

Тому з огляду на вище викладене та враховуючи, що рішення суду набрало законної сили та боржником не виконано, оригінал виконавчого документа стягувачу не видано, оскільки позовачем був по даній справі саме боржник, та невідкриття виконавчого провадження за виконавчим листом про стягнення аліментів з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 в розмірі 1/6 з його доходу на утримання неповнолітньої дитини та повернення його боржнику без викоанння рішення суду, відбулося не звини ОСОБА_1 , що позбавило фактично її права на отримання аліментів на утримання дитини, в такому з огляду вимоги ст.129-1 Конституції України, Європейської Конвенції про права дитини, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Закону України «Про охорону дитинства» видача ОСОБА_1 виконавчого листа по справі № 382/2181/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про зміну розміру аліментів з поновленням строку на його подачу є необхідною для завершення судового провадження.

Керуючись ст.ст.51, 129-1 Коституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Європейською Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.1991 року, ст.ст.431-433, п. 17.4 розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України, ст.194 СК України, Законом України «Про виконавче провадження», Закону України «Про охорону дитинства», суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про видачу дублікату виконавчого листа задовльнити частково.

ОСОБА_1 видати виконавчий лист по справі № 382/2181/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про зміну розміру аліментів.

Поновити строк на пред`ялення виконавчого листа по справі № 382/2181/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 , про зміну розміру аліментів.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 15 днів з дня проголошення повної ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, після проголошення повної ухвали 21 жовтня 2022 року, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Кисіль О.А.