Справа № 752/4298/21
Провадження № 4-с/752/160/22
У Х В А Л А

іменем України

13 жовтня 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючогосудді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Черухи Олександра Миколайовича та начальника Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дубаса Артура Михайловича, боржник: ОСОБА_2 , -

в с т а н о в и в:

у лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Черухи О.М. та начальника Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дубаса А.М., боржник: ОСОБА_2 .

Скарга обґрунтована невиконанням суб`єктами оскарження своїх повноважень при примусовому виконанні виконавчих листів № 752/4298/21 від 27.09.2021 року, виданих 08.11.2021 року Голосіївським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на її користь на утримання матері дітей віком до 3- років в сумі 1 500,00 грн. в місяць з лютого 2021 року, та про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) по 4 000,00 грн. на кожну дитинудо їх повноліття з лютого 2021 року.

Просила суд накласти арешт на все майно боржника, в тому числі квартири в Болгарії за 3-ма адресами; зобов`язати державного виконавця внести це уточнення в протокол від 21.12.2021 року; надати скаржнику копію постанови про арешт майна від 21.12.2021 року для ознайомлення відповідно до законодавства; зобов`язати службового виконавця виконати дії, зазначені в ч. 2 п. 4 ст. 50, а саме: звернутись до суду із заявою про встановлення належності майна боржнику; зобов`язати службового виконавця до суду (або іншого уповноваженого органу) із запитом про видачу судового доручення українського суду (або іншого нормативного документу) до уповноваженого органу країни Болгарія про виконання постанови про накладення арешту на все майно боржника, яке знаходиться у Болгарії, та проведення всіх необхідних дій; винести постанову про обмеження права користування майном та реалізації майна, здійснити опечатування його у боржника та визначити користувачем майна стягувача ОСОБА_1 на момент арешту майна; вийти суд за межі вимог, визначених у цій скарзі та виконати необхідні дії чи винести необхідні рішення (постанови) суду, що зможуть ефективно захистити права, свободи та інтереси скаржника/стягувача ОСОБА_1 та малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (на користь яких утримуються аліменти) від порушень з боку суб`єктів владних повноважень та забезпечити виконання судового рішення в повній мірі.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.08.2022 року відкрито провадження у справі (а.с. 140).

В судовому засіданні ОСОБА_1 доводи скарги підтримала та просила її задовольнити в повному обсязі.

Суб`єкти оскарження в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду скарги були повідомлені, заяв по суті скарги не подали.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

У відповідності до ст.450 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та у відсутність сторін.

Суд, заслухавши скаржника, дослідивши матеріали справи, вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом установлено та вбачається з матеріалів скарги, що на виконанні у Деснянському відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувають виконавчі листи № 752/4298/21 від 27.09.2021 року, видані 08.11.2021 року Голосіївським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на її користь на утримання матері дітей віком до 3- років в сумі 1 500,00 грн. в місяць з лютого 2021 року, та про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) по 4000,00 грн. на кожну дитину до їх повноліття з лютого 2021 року.

15.11.2021 року відкрито виконавчі провадження № 67457356 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дружини ОСОБА_1 щомісячно у твердій грошовій сумі 1 500,00 грн. з дня звернення до суду, тобто з 05.02.2021 року, і до досягнення дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , та № НОМЕР_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) по 4 000,00 грн. на кожну дитину щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.02.2021 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с. 123, 124, 135).

16.12.2021 року ОСОБА_1 звернулась до начальника Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дубаса А.М. зі скаргою на бездіяльність старшого державного виконавця Черухи О.М. (а.с. 127-132).

Того ж дня ОСОБА_1 подано до відділу інформацію про відоме їй майно боржника (а.с. 133-134).

За результатами розгляду скарги від 16.2.2021 року Деснянським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 05.01.2022 року за вих. № 67457811/9 повідомлено про те, що вказана скарга не відповідає вимогам ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» та за результатами розгляду відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» повідомлено наступне.

15.11.2021 року на підставі ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» відкрито виконавчі провадження.

15.11.2021 року направлено електронні запити до ДФС та ГУ ПФУ щодо надання інформації про відкриті рахунки боржника та місце роботи та електронний запит до МВС України щодо зареєстрованих транспортних засобів за боржником.

Згідно відповіді ДФС боржник відкритих рахунків у фінансових установах не має, щодо місця роботи інформація стосовно боржника відсутня. На обліку в ГУ ПФУ боржник не перебуває. Дані про зареєстровані транспортні засоби відсутні. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта - відомості відсутні.

21.12.2021 року здійснено розрахунок заборгованості по аліментам, загальний розмір заборгованості станом на 21.12.2021 року за виконавчим провадженням № 67457811 складає 88 000,00 грн., за виконавчим провадженням № 67457356 - 16 500,00 грн.

21.12.2021 року, керуючись ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про арешт майна боржника, записи щодо арешту внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна та єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

21.12.2021 року винесено постанову про арешт коштів боржника й направлено її в електронному вигляді на виконання до фінансових установ. Згідно відповідей, залишок коштів на рахунках відсутній, боржник не є клієнтом банків.

21.12.2021 року оновлено запити до ДФС та ГУ ПФУ щодо надання інформації про відкриті рахунки боржника та місце роботи та електронний запит до МВС України щодо зареєстрованих транспортних засобів за боржником.

Згідно відповіді ДФС боржник відкритих рахунків у фінансових установах не має, щодо місця роботи інформація стосовно боржника відсутня. На обліку в ГУ ПФУ боржник не перебуває. Дані про зареєстровані транспортні засоби відсутні.

30.12.2021 року виконавцем направлено подання до Деснянського районного суду м. Києва про розшук боржника.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту прав дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів» та п. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» ОСОБА_2 було включено до Єдиного реєстру боржників.

Станом на 05.01.2022 року заборгованість зі сплати аліментів не перевищує сукупний розмір суми відповідних платежів за чотири місяці з дня пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Вимогами Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено звернення стягнення на майно боржника, яке перебуває на території іноземної держави, тому надання доручення проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби іноземної держави не виявляється можливим (а.с. 135-137).

Відповідно до ст. 477 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено її права чи свободи.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника.

Відповідно до положень ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

За наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі:

1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача;

2) подання заяви стягувачем або боржником;

3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи;

4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби;

5) закінчення виконавчого провадження.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови:

1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, виконавець роз`яснює стягувачу право на звернення до органів досудового розслідування із заявою (повідомленням) про вчинене кримінальне правопорушення боржником, що полягає в ухиленні від сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.

Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Згідно з ч. 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Звертаючись до суду з даною скаргою, ОСОБА_1 вказала на те, що виконавчою службою допущено бездіяльність, яка полягає у невчиненні дій щодо накладення арешту на майно боржника, в тому числі, в Болгарії.

Бездіяльність виконавця треба розуміти як зовнішню форму його поведінки (діяння), яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону віднесені до його компетенції, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності неправомірною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі неправомірної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Бездіяльність виконавця може бути визнана неправомірною судом лише у випадку, якщо він ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій.

Перевіривши матеріали скарги, а також оглянувши інформацію з Автоматизованої системи виконавчих проваджень (ВП № 67457356), таких дій судом не встановлено.

Вбачається, що на момент звернення до суду із вказаною скаргою, виконавцем вжито відповідних заходів межах повноважень, наданих чинним законодавством про виконавче провадження, в тому числі 21.12.2021 року відповідно до ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про арешт майна боржника, записи щодо арешту внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна та єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що скаржником не заперечується.

Як зазначалося вище, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За змістом ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Спосіб захисту своїх прав, який в даному випадку обрав стягувач, також є загальними, адже стягувач просить зобов`язати державного виконавця здійснити необхідні дії визначені Законом України «Про виконавче провадження» щодо звернення стягнення на майно боржника та визнання її користувачем такого майна з обмеженням права боржника на користування таким майном.

Разом з тим, в порядку контролю за виконанням судових рішень суд може визнати лише конкретну бездіяльність виконавця неправомірною, тобто ту бездіяльність, яка стосується невчинення конкретної виконавчої дії в рамках виконавчого провадження.

Також, суд може зобов`язати державного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) в конкретний та ефективний спосіб, тобто шляхом зобов`язання вчинити певну дію, розглянути певне клопотання тощо, проте, не може зобов`язувати виконавця на вчинення дій, котрі не визначені законодавством про виконавче провадження.

Щодо зобов`язання службового виконавця виконати дії, зазначені в ч. 2 п. 4 ст. 50, а саме: звернутись до суду із заявою про встановлення належності майна боржнику, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 50 цього Закону, у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна, виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Відповідно до ч. 10 ст. 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб), вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Системне тлумачення ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 440 ЦПК України дозволяє дійти висновку про те, що виконавець має право звернутися до суду з поданням у випадку, якщо наявне нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване за боржником.

У даному випадку виконавець має довести в суді, що спірне нерухоме майно дійсно не зареєстроване за боржником, але при цьому має статус нерухомого майна, тобто може виступати об`єктами цивільного обороту. Підтвердженням цього може бути інформація БТІ, Державного земельного кадастру, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна тощо. Також виконавець має надати докази того, що боржник фактично є володільцем майна.

Разом з тим, належних та допустимих доказів того, що божник є власником майна в Болгарії, як зазначає скаржник, матеріали скарги не містять, так само й того, що останні були надані виконавцю.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта - такі відомості відсутні

Із викладеного вбачається, що в рамках виконавчого провадження було встановлено відсутність у боржника коштів та іншого рухомого майна, а також нерухомого майна.

За встановлених обставин та вимог закону, суд вважає, що відсутні підстави для звернення державного виконавця з поданням про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстроване у встановленому законом порядку.

Щодо зобов`язання службового виконавця до суду (або іншого уповноваженого органу) із запитом про видачу судового доручення українського суду (або іншого нормативного документу) до уповноваженого органу країни Болгарія про виконання постанови про накладення арешту на все майно боржника, яке знаходиться у Болгарії, та проведення всіх необхідних дій; винести постанову про обмеження права користування майном та реалізації майна, здійснити опечатування його у боржника та визначити користувачем майна стягувача ОСОБА_1 на момент арешту майна, то суд не знаходить підстав для задоволення скарги і в цій частині з огляду на недоведеність скаржником невиконання виконавцем такого обов`язку як визначеного чинним законодавством.

Натомість, суд вважає за необхідне зазначити, що можливість визнати та виконати рішення українського суду в іноземній державі здійснюється на умовах та в порядку, визначеному законодавством країни, де виконується рішення.

За загальним правилом звернення до іноземного суду з клопотання про виконання рішення українського суду можливе за наявності міжнародного договору між країнами, котрим визначено порядок виконання рішень іноземного суду, або за принципом взаємності, і правом на таке звернення наділений безпосередньо стягувач або його представник.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відсутні дані щодо ігнорування звернень скаржника з боку державного виконавця, останнім вживаються заходи, передбачені законом щодо належного виконання рішення суду, суд надходить до висновку про те, що доводи скарги є передчасними та недоведеними.

Тому, оскільки скаржник не надала суду доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України про невідповідність дій суб`єктів оскарження вимогам закону, вчинення (невчинення) їх не в межах їх повноважень та з порушенням її прав, не надала доказів щодо неправомірності дій державного виконавця, суд не вбачає законних підстав для задоволення скарги.

З урахуванням зазначеного вище, підстав для задоволення скарги не вбачається, а тому скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 259, 263-264, 447-451 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Черухи Олександра Миколайовича та начальника Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дубаса Артура Михайловича, боржник: ОСОБА_2 - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.С. Хоменко