Номер провадження 6/522/309/22
У Х В А Л А

17 жовтня 2022 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Лукашкіні О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву ОСОБА_1 зацікавлені особи: другий Приморський відділ Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ПАТ «Кредитпромбанк» про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, -

ВСТАНОВИВ :

Заявник звернувся до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України в якій просив скасувати ухвалу Прморського районного суду м. Одеси від 18.09.2012 року про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Свою заяву ОСОБА_1 обґрунтував тим, що у зв`язку з закінченням виконавчого провадження по виконавчому листу № 2-2313/11 виданого 07.10.2011 Приморським районним судом м. Одеси, яке призвело до винесення ухвали Приморським районним судом м. Одеси від 18.09.2012 року про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, підстав для подальшої дії ухвали немає. В підтвердження чого заявником надано копію довідки про те, що у другому Приморському відділі Державної виконавчої служби у місті Одесі відкритого виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 2-2313/11 виданого 07.10.2011 Приморським районним судом м. Одеси не значиться.

Заявник в судове засідання не з`явився, надав суду заяву в якій просить слухати справу у його відсутність, заяву підтримує та просить задовольнити.

Дослідивши матеріали заяви, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви.

Судом встановлено, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18.09.2012 року застосовано тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_1 , громадянину України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 до виконання зобов`язаннь за виконавчим листом Приморського районного суду м. Одеси від 07.10.2011 р. по справі № 2-2313/11.

Згідно довідки від 06.10.2022 року у другому Приморському відділі Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкритого виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 2-2313/11 виданого 07.10.2011 Приморським районним судом м. Одеси не значиться.

Відповідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Відповідно до ч.6 ст. 441 ЦПК України суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного(приватного) виконавця.

Проаналізувавши наявні матеріали справи, наявність доказів повідомлення сторін про дату, час та місце розгляду справи, зокрема: а) заявник просив розглянути заяву за його відсутності; б) другий Приморський відділі Державної виконавчої служби у місті Одесі повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, будь-яких клопотань суду не надав, не забезпечив явку свого представника на судове засідання; в) заявник надав до суду інформацію з офіційного інтернет-представництва Національного банку України про виключення з реєстру ПАТ «Кредитпромбанку».

За змістом положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 77 ЦПК України визначено , що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази з власної ініціативи.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України, в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Згідно ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» громадянину України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта у випадках, якщо діють неврегульовані аліменти, договірні чи інші невиконані зобов`язання - до виконання зобов`язань, або розв`язання спору за погодженням сторін у передбаченому законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифіковано Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97 р., у статті 2 передбачено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року р. № 1404-VIII.

За змістом п. 19 ч. 3 ст. 18 вказаного Закону державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Виходячи з викладеного, законом встановлено можливість тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

Під ухиленням боржника від виконання зобов`язань, покладених рішенням суду, слід розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07.02.2014 р., виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (рішення Європейського Суду з прав людини за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду з прав людини за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Враховуючи наведені позиції рішень Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновків, що відмова у скасуванні тимчасового обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі України, яке діє протягом десяти років буде порушувати статтю 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому, суд виходить із принципу пропорційності, обставин того що обмеження у праві виїзду за межі України носить саме «тимчасовий» характер, при цьому приймає до уваги доводи заявника про те, що відкритого виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 2-2313/11 яке призвело до винесення ухвали про тимчасове обмеження виїзду за межі України ОСОБА_1 у другому Приморському відділі Державної виконавчої служби у місті Одесі не значиться. При цьому суд враховує похилий вік заявника, а у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 статті 106 Конституції України, введено в Україні воєнний стан, а наявність тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України унеможливлює його право виїзду під час настання бойових дій.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги заявника ОСОБА_1 про скасування обмеження у праві виїзду за межі України законні та обґрунтовані.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 33 Конституції України, ст. 441 ЦПК України, ст. 6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1 ,ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , накладене ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 18.09.2012 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання скарги протягом 15 днів з дня складання ухвали.

Суддя

17.10.2022