Справа № 615/1682/21
Провадження № 2/615/24/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2022 року м. Валки

Валківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Токмакової А.П.,

секретаря судового засідання Партола О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Валки Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення відповідачів, які проживають в будинку без достатніх правових підстав,

встановив:

01.11.2021 представник позивачки адвокат Кравцов С.О. звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення відповідачів, які, на його думку, проживають в будинку без достатніх правових підстав.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивачці належить на праві власності будинок за вказаною адресою, в якому ніхто не зареєстрований, інформація про фактичне проживання у будинку відсутня. Разом з тим, наполягає, що відповідачі наразі проживають в ньому без законних підстав.

Як вказує представник, 22.09.2021 позивачка направила ОСОБА_2 вимогу про добровільне виселення разом із ОСОБА_3 із займаного домоволодіння та звільнення житлового будинку від особистих речей. Крім того, неодноразово зверталась до відповідачів з проханням усунути перешкоди у здійсненні її права користування будинком шляхом виселення, оскільки має намір провести в будинку ремонтні роботи та надалі жити в ньому. Однак, всі прохання відповідачі ігнорують, вимоги про виселення не виконують, продовжують проживати в будинку без законних на те підстав. Більш того, перешкоджають позивачці у користуванні та розпорядженні власністю шляхом зміни замків.

Наголошує, що позивачка та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з жовтня 2001 по січень 2008, проте наразі припинили відносини, перестали бути однією сім`єю, не є членами однієї родини, не ведуть спільне господарство, не пов`язані спільним побутом, чужі один для одного люди, їх спільне проживання не можливе. До того ж, позивачці відомо, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрував шлюб із відповідачкою ОСОБА_4 .

Враховуючи, що відповідачі не є членами сім`ї позивачки, на думку представника, можуть втратити право користування житлом через необхідність захисту її права власності в межах ст.383,391 ЦК України.

Зауважив, що будь-яких прав на зазначений будинок відповідачі не мають, тому єдиним способом захисту власності ОСОБА_1 буде вимога щодо усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення відповідачів із займаного житлового будинку.

Після виконання вимог ст.187 ЦПК України на підставі ухвали суду від 24.11.2021 відкрито провадження у цивільній справі, з урахуванням вимог ст.274 ЦПК України судовий розгляд вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження та роз`яснено сторонам про порядок та строки виконання ними вимог цього Кодексу.

13.01.2022 відповідач ОСОБА_2 надав відзив на позову заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Визнав, що із позивачкою перебував у фактичних шлюбних відносинах у період з 2001 по 2008 роки. Факт спільного проживання встановлено рішенням суду, на підставі чого за позивачкою визнано право власності на Ѕ частину земельної ділянки та Ѕ частину житлового будинку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , які до цього належали йому в цілій частці. Цим же рішенням суд визнав недійсним договір дарування спірного житлового будинку та земельної ділянки, укладений 22.04.2008 між ним та його батьком ОСОБА_5 .

Вважає, що через визнання договорів дарування недійними, за ним збереглося право власності на Ѕ частину житлового будинку та Ѕ частину земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 25.08.2005. Звертався до реєстраційної служби для реєстрації своїх прав, але йому відмовили та запропонували виправити описку в рішенні апеляційного суду Харківської області від 30.06.2010, лише після того за ним буде зареєстровано право власності на Ѕ частину спірного житлового будинку та земельної ділянки, яке до теперішнього часу значиться зареєстрованим за батьком ОСОБА_5 .

Твердження позивачки, що їй на праві власності належить весь спірний будинок, вважає надуманими. Як власник Ѕ частини житлового будинку, вправі володіти, користуватися і розпоряджатися своєю частиною на власний розсуд. Посилання позивачки про те, що він без будь-яких правових підстав користується будинком не може бути прийняте до уваги, оскільки суперечить доказам, які нею ж надані.

Повідомив, що в дійсності з ОСОБА_3 фактично проживають на місцем її реєстрації. До спірного будинку приїжджають, щоб перевірити його стан, опалювальну систему. Позивачка хоч і є власником Ѕ частини будинку, в ньому не проживає, за його станом не стежить.

Звернув увагу, що рішенням суду від 20.11.2020 позивачка була вселена у спірний будинок. Знаючи, що позов заявлений нею не з метою захисту інтересів, а з метою стягнення з нього витрат, пов`язаних з примусовим її вселенням, після набрання рішенням суду законної сили, одразу ж звернувся до державного виконавця із заявою, що у разі звернення ОСОБА_1 добровільно виконає рішення суду, про що також інформував позивачку шляхом направлення на її адресу листа, в якому просив повідомити день і годину, зручну для її вселення в житловий будинок. Однак позивачка до цього часу в будинок не вселилася, хоча він не перешкоджає їй у цьому. Спірний житловий будинок, як зазначає відповідач, належить їм з позивачем на праві спільної часткової власності, однак ОСОБА_1 вирішити конфліктну ситуацію в позасудовому порядку не бажає.

Зауважив, що після припинення шлюбно-сімейних відносин з ОСОБА_1 , зареєстрував шлюб із ОСОБА_3 , після чого позивачка почала погрожувати йому, постійно створює конфліктні ситуації з метою спровокувати його на будь-які дії, щоб в подальшому притягнути до кримінальної відповідальності.

Вважає, що при зверненні до суду із даним позовом позивачка повинна була вказати, які саме приміщення в будинку перебувають у її користуванні, надати суду докази, що відповідачі проживають в цих приміщеннях, що нею були вжиті заходи щодо їх виселення саме з тих приміщень, які знаходяться в її користуванні, проте позивачкою не надано жодного доказу, який би, на думку відповідача, підтверджував обставини, на які вона посилається у позові.

Правом щодо надання інших заяв згідно ст.174 ЦПК України сторони не скористалися. Будь-які заяви чи клопотання щодо проведення інших процесуальних дій, в тому числі забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися.

Ухвалою суду від 01.07.2022 визнано явку сторін в судове засідання обов`язковою для надання пояснень.

В судове засідання позивачка черговий раз не з`явилася, клопотання про відкладення судового розгляду не направила.

Відповідачі заперечували проти задоволення позову, посилаючись на викладені у відзиві обставини. ОСОБА_2 зауважив, що є співвласником житлового будинку, проте через описку в ухвалі апеляційного суду не зміг відразу зареєструвати своє право власності, а зараз - через зупинення роботи реєстрів в зв`язку з активними бойовими діями в регіоні.

Заслухавши пояснення відповідачів, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 почали проживати спільно однією сім`єю з жовтня 2001 року. Спочатку в квартирі за договором найму по АДРЕСА_2 , з серпня по жовтень 2002 року в квартирі, що належала матері позивачки ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_3 , а з жовтня 2002 року в набутій за спільні кошти квартирі АДРЕСА_4 , яка згодом була продана. З листопада 2005 року по червень 2006 року знову стали проживати в квартирі матері позивачки ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_5 , оскільки робили ремонт в новому будинку в с. Шевченкове, в який переселилися влітку 2006 року та спільно проживали до припинення фактичних шлюбних відносин на початку 2008 року.

За договорами купівлі-продажу від 25.08.2005, зареєстрованими приватним нотаріусом Валківського районного нотаріального округу Харківської області Дем`яненко В.О. за реєстровими №№1547,1550, житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 придбані на ім`я ОСОБА_2 .

На час укладення договорів ОСОБА_2 перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_1 , вів з нею спільне господарство та мав спільний бюджет. Позивачка допомагала у веденні ОСОБА_2 власного бізнесу, вела домашнє господарство та приймала посильну участь у витратах, пов`язаних з придбанням житла.

ОСОБА_5 шляхом укладення з ОСОБА_2 (батьком) договорів дарування від 22.04.2008 розпорядився спірним житловим будинком та земельною ділянкою без згоди ОСОБА_1 , чим порушив належне їй право власності.

Зазначені обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30.06.2010 у справі №22-ц-695/2010, тому відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Цим рішенням судом встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , як чоловіка і жінки однією сім`єю з жовтня 2001 року по січень 2008 року. Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину земельної ділянки та житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано недійсними договори дарування цього нерухомого майна, укладені 22.10.2008 між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 , посвідчені приватним нотаріусом Валківського районного нотаріального округу Харківської області Дем`яненко В.О. за №№1181,1182.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.12.2011 рішення залишено без змін.

Рішенням Валківського районного сулу Харківської області від 20.11.2020 у справі №615/858/20 частково задоволено позовні вимоги позивачки. Зобов`язано відповідача ОСОБА_2 не чинити їй перешкод в користуванні Ѕ частини житлового будинку та Ѕ частини земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Вселити позивачку до спірного житлового будинку.

При цьому судом врахував обставини згідно наданої позивачкою довідки виконавчого комітету Шарівської сільської ради Валківського району Харківської області №324 від 16.05.2018, що за даними погосподарського обліку сільської ради, позивачка значиться власником Ѕ частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , власником іншої Ѕ частини будинку значиться відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується даними з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27131907 від 27.08.2010, технічного паспорту №2-47 у інвентаризаційній справі №47, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, витягу з по господарської книги №14 за 2016-2020 рік, які також були надані позивачкою в обґрунтування позовних вимог та прийняті судом, як належні та допустимі докази для прийняття рішення по суті.

В обґрунтування позову про виселення відповідачів позивачкою надано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №272087461 від 27.08.2021, згідно якої будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 Ѕ частка, та ОСОБА_5 (батькові відповідача) Ѕ частка.

Згідно довідки Валківської міської ради Харківської області №422 від 15.09.2021, відповідно до даних картотеки реєстраційного обліку, в домогосподарстві за адресою: АДРЕСА_1 ніхто, включаючи співвласників, не зареєстрований. Інформація про фактичне проживання в домоволодінні відсутня.

22.09.2021 ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 направила вимогу добровільно звільнити домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки є його єдиною власницею. даного домоволодіння і відповідачі порушують її право на мирне володіння майном, гарантоване ст.41 Конституції України. Вказала, що ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 не являються членами її сім`ї і не мають права на проживання у зазначеному домоволодінні. Відправлення ОСОБА_2 отримав особисто 30.09.2021, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1,2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Ст.41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, придбаною в установленому законом порядку. Право приватної власності непорушне.

За змістом ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Ч.1 ст.319 ЦК України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч.1 ст.356 ЦК України).

Положеннями ст.358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (ч.1 ст.405 ЦК України).

Ст.1,9 ЖК встановлюють, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

У постанові від 25.07.2018 у справі № 638/13030/13-ц Верховний Суд зробив висновок, що право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.

Підстави припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників передбачені ст.365 ЦК України.

Відповідно до ст.57, ч.1 ст.58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. (ст.81 ЦПК України)

Проте, представником позивачки не надано належних та допустимих доказів того, що право власності відповідача ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно припинено з підстав та в порядку, передбачених законом. Позбавити права користування власника та членів його сім`ї або визнати його таким, що втратив право користування, неможливо, оскільки сам титул власника дає йому правомочність за бажанням вирішувати питання користування, володіння і розпорядження майном.

Таким чином, в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.259-261 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення перешкод в здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.П. Токмакова