Номер провадження: 22-ц/813/4737/22
Справа № 523/6346/21
Головуючий у першій інстанції Ярема Х. С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Заїкіна А.П.

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2021 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що 14.02.2011 року відповідачка підписала анкету-заяву №б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, якою погодилася, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Підписавши анкету-заяву, відповідачка отримала кредитний ліміт на картку, яким тривалий час користувалася. Однак, через неналежне виконання зобов`язань за кредитним лімітом, у відповідачки станом на 24.03.2021 року утворилася заборгованість у розмірі 53 778, 35 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 16518,08 грн. та заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 37 260,27 грн.

У добровільному порядку відповідачка борг не повертає, що стало підставою звернення позивача з цим позовом до суду.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість у розмірі 16 516 грн.08 копійок. В задоволені решти вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з таким рішенням суду в частині відмови у стягненні процентів, представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення в частині відмови у стягненні процентів скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 37 260,27 грн. заборгованості за відсотками, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, рішення переглядається лише в частині відмови у стягненні відсотків, в іншій частині рішення не оскаржено, тому апеляційним судом не переглядається.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вказана справа з ціною позову 53 778,35 грн. є малозначною, а тому розглядається в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процессуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення процентів, суд першої інстанції виходив з того, що Банк не надав належних та допустимих доказів про досягнення між сторонами згоди про нарахування процентів. Підписана відповідачем анкета-заява цих умов не містить. Зазначення в заяві про ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, без ідентифікації самих Умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з такою редакцією умов, на якій наполягав банк. Умови та Правила надання банківських послуг, представлені банком, підпису відповідача не містять, належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву, банком не надано, а тому підстав для стягнення процентів не має. В той же час, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів, що відповідачка користувалася коштами Банку, однак відомості про їх повернення відсутні, то фактично отримана нею сума у розмірі 16 518,08 грн. відповідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.07.2019 року по справі № 342/180/17, підлягає поверненню.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду не можна.

Матеріалами справи встановлено, що 14.02.2011 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву №б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, якою погодилася, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг.

На підставі вказаної заяви ОСОБА_1 був встановлений кредитний ліміт, який неодноразово змінювався (а.с.13).

Відповідно до виписки руху коштів по кредитному рахунку, ОСОБА_1 активно користувалася грошовими коштами Банку для власних потреб протягом кількох років (а.с.53).

Звертаючись до суду, позивач вказує про те, що відповідачка порушує умови кредитування, внаслідок чого у неї станом на 24.03.2021 року утворилася заборгованість у розмірі 53 778, 35 грн., яка складається з тіла кредиту у розмірі 16518,08 грн. та відсотків за користування кредитом у розмірі 37 260,27 грн.

При цьому позивач зазначає, що сплата відсотків за користування кредитним лімітом передбачена Умовами та Правилами, а також Тарифами Банку, які розміщені на банківському сайті та які долучені до позовної заяви, з якими відповідачка погодилася підписавши анкету-заяву, однак суд безпідставно їх не врахував.

Колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві, яка підписана позичальником, процентна ставка не зазначена, а долучений до позовної заяви Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», в якому передбачені умови кредитування карток універсальна, відповідачем не підписаний.

Таким чином матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що на момент підписання анкети заяви діяли умови кредитування саме ті, які надав суду позивач.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Такі висновки відповідають правовій позиції викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року по справі № 342/180/17 зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем, АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Доводи апеляційної скарги, що суд безпідставно відмовив у стягненні відсотків розрахованих Банком за передбаченою у Витязі з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» процентною ставкою є неспроможними, оскільки у підписаній позичальником анкеті-заяві процентна ставка не зазначена, а Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», на який посилається Банк, як на підставу застосування ним конкретного розміру процентної ставки, відповідачкою не підписаний, що унеможливлює застосування Банком договірних відсотків за процентною ставкою, яка зазначена у Витязі з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна».

Разом з тим, встановивши фактичне користування відповідачкою грошовими коштами Банку (тобто встановивши виникнення між сторонами кредитних правовідносин), суд першої інстанції не звернув уваги на положення ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», якою заборонено видачу безпроцентних кредитів за винятком випадків передбачених законом.

Фактично відповідачем були отримані грошові кошти для власних потреб - на споживчі цілі і тому в даному випадку користування грошовими коштами, які були отримані фізичною особою громадянином від банківської установи, не можуть бути безпроцентними.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Зі змісту представленого банком розрахунку заборгованості вбачається, що фактично проценти Банком почали нараховуватися з 26.12.2013 року.

Одночасно з представленої Банком довідки про строк дії кредитних карт, які були отримані відповідачем, вбачається, що строк дії кредитної карти обмежується останнім днем липня 2017 року. Відомості про видачу нової кредитної карти, строк дії якої зачіпає період з 01.08.2017 року або що відбувся перевипуск кредитної карти з встановленням нового строку її дії після липня 2017 року, в матеріалах справи відсутні. Тобто строк кредитування сплив 01.08.2017 року.

Тому період застосування облікової ставки НБУ обмежений строком кредитування та початком розрахунку Банком процентів з 26.12.2013 року до 31.07.2017 року включно.

Після цього періоду, права Банку захищаються за процентною ставкою передбаченою ч.2 ст. 625 ЦК України 3% річних.

Отже, за період з 26.12.2013 року по 31.07.2017 року включно проценти розраховуються із застосуванням діючих облікових ставок НБУ від суми заборгованості 16 518,08 грн.:

-з 26.12.2013 року до 14.04.2014 року - 6,5% річних - 298,68 грн.;

-з 15.04.2014 року до 16.07.2014 року - 9,5% річних - 378,78 грн.;

-з 17.07.2014 року до 12.11.2014 року - 12,5% річних - 646,24 грн.;

-з 13.11.2014 року до 05.02.2015 року - 14,5% річних - 538,53 грн.;

-з 06.02.2015 року до 03.03.2015 року - 19,5% річних - 223,56 грн.;

-з 04.03.2015 року до 27.08.2015 року - 30% річних - 2 389,45 грн.;

-з 28.08.2015 року до 24.09.2015 року - 27% річних - 329,91 грн.;

-з 25.09.2015 року до 21.04.2016 року - 22% річних - 2 090,77 грн.;

-з 22.04.2016 року до 26.05.2016 року - 19 % річних - 292,35 грн.;

-з 27.05.2016 року до 23.06.2016 року - 18% річних - 228,08 грн.;

-з 24.06.2016 року до 28.07.2016 року - 16,5% річних - 253,43 грн.;

-з 29.07.2016 року до 15.09.2016 року - 15,5% річних - 325,83 грн.;

-з 16.09.2016 року до 27.10.2016 року - 15% річних - 278,32 грн.;

-з 28.10.2016 року до 13.04.2017 року - 14% річних - 1 058,06 грн.;

-з 14.04.2017 року до 25.05.2017 року - 13% річних - 247,09 грн.;

-з 26.05.2017 року до 31.07.2017 року - 12,5% річних 363,85 грн.

Загальна сума процентів, які підлягають стягненню із застосуванням облікової ставки НБУ в межах строку кредитування становить 9 942 грн. 93 коп.

Після спливу строку кредитування проценти розраховуються за ставкою передбаченою ч.2 ст. 625 ЦК України 3% річних з період з 01.08.2017 року і до дати здійснення Банком розрахунку заборгованості і заяви вимог про стягнення процентів, зокрема: 16 518,08 грн. * 3%/365*1 331 день прострочення = 1 807,02 грн.

Таким чином загальна сума стягнення становить 11 749 грн. 95 коп. (9 942,93+ 1 807,02), що не перевищує розмір процентів, які були розраховані Банком з використанням процентної ставки, яка зазначена у Витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і заявлені до стягнення з відповідачки станом на 24.03.2021 року.

Між тим, встановивши користування відповідачем грошовими коштами Банку та відсутність доказів належного погодження сторонами розміру процентної ставки, яка застосована Банком при здійсненні розрахунку процентів, суд, виходячи зі ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», мав здійснити належну кваліфікацію правовідносин, що склалися між сторонами і застосувати положення ч.1 ст. 1048 ЦК України в межах строку кредитування та ч.2 ст. 625 ЦК України після спливу цього строку і до дати заяви позовних вимог про стягнення процентів, для їх належного розрахунку.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції, з урахуванням стягнення районним судом тіла кредиту у розмірі 16 518,08 грн., підлягає зміні у зв`язку зі стягненням апеляційним судом процентів за користування кредитними коштами з підстав та обґрунтувань, які наведені в цій постанові.

Тобто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню загальна сума боргу у розмірі 28 268 грн. 03 коп. (16 518,08 + 11 749,95 грн.).

Таким чином, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити та стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 28 268 грн. 03 коп., в решті вимог - відмовити.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.2 п.3, ч.6 ст.141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Внаслідок перегляду справи в апеляційному порядку і зміни рішення, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 28 268 грн. 03 коп. заборгованості по кредиту, що становить 53% від заявлених вимог 53 778,35 грн.

При зверненні до суду першої інстанції позивач сплатив 2 270 грн. судового збору, внаслідок чого з урахуванням вимог пропорційності з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу позову у розмірі 1 203 грн. (2 270*53%).

При зверненні до апеляційного суду АТ КБ «ПриватБанк» сплатило судовий збір у розмірі 3 405 грн., в той час, як рішення суду фактично оскаржувалося лише в частині відмови у задоволенні вимог у розмірі 37 260 грн. 27 коп., що становить 69% від заявлених вимог взагалі.

Тому, при поданні апеляційної скарги сплаті підлягав судовий збір у розмірі: 2 270*150%*69% = 2 349 грн. 45 коп.

Решта судового збору сплаченого апелянтом за подання апеляційної скарги 1 055 грн. 55 коп. може бути повернута за заявою платника судового збору в порядку Закону України «Про судовий збір», як зайве сплачена.

В апеляційному порядку з оскаржених вимог 37 260 грн. 27 коп. задоволено 11 749 грн. 95 грн., що становить 32 %, внаслідок чого з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 089 грн. 60 коп. (3 405 * 32%).

Таким чином судовий збір, який сумарно підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає - 2 292 грн. 60 коп. (1 203 + 1 089,60).

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2021 року - змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість у загальному розмірі - 28 268 гривень 03 копійки.

В решті вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 2 292 грн. 60 коп. за подачу позову до суду та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч.3 п.2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено: 07.10.2022 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

А.П. Заїкін