Номер провадження: 22-ц/813/3435/22
Справа № 500/3984/17
Головуючий у першій інстанції Швець В. М.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Сидоренко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрофінансгруп» - Подорожнього Андрія Сергійовича на заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про захист прав споживача, визнання договорів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

21 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про захист прав споживача, визнання договорів недійсними та просила визнати недійсними договір кредиту, укладений між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» та іпотечний договір, а також скасувати заборону накладену на відчуження майна - квартири, виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про заборону, накладену на відчуження спірної квартири та виключити з Державного реєстру іпотек запис про іпотеку спірної квартири. Позивач вважала, що кредитний договір не містить графіку погашення платежів, орієнтовної сукупної вартості кредиту, що є підставою для визнання кредитного договору недійсним, крім того, на її думку, пункт кредитного договору щодо подвійної цивільно-правової відповідальності не відповідає вимогам чинного законодавства, а також вважає, що недійсність договору кредиту спричиняє недійсність іпотечного договору (а.с. 4-8).

27 жовтня 2017 року заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області вирішено позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про захист прав споживача, визнання договорів недійсними задовольнити повністю (а.с. 43-44).

28 листопада 2017 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» - І.О. Стрюкова звернулась до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з заявою про перегляд заочного рішення (а.с. 46).

05 квітня 2018 року ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області заяву уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Стрюкової І.О. про перегляд заочного рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 27 жовтня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про захист прав споживача, визнання договорів недійсними залишено без задоволення (а.с. 92).

14 червня 2021 року представник ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» - Подорожній А.С направив засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу на заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28 жовтня 2017 року. Апелянт повідомляє, що договором про відступлення прав вимоги від 21.07.2020 року право вимоги за кредитним договором та іпотечним договором, укладеним з ОСОБА_1 , перейшло від ПАТ «Комерційний банк «Надра» до ТОВ «Дніпрофінансгруп». Апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні та вважає його необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. Апелянт наголошує на тому, що під час підписання кредитного договору було узгоджено всі істотні умови договору та сторони договору погодилися з ними. Апелянт посилається на правові висновки Верховного Суду та вказує, що підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 погодилась з метою його використання та встановленими умовами, отриманням кредиту саме в доларах США, а не в національній валюті України, в подальшому не зверталась до банку з приводу роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання договору, не заявляла жодних претензій з приводу того, що їй незрозумілі умови. З урахуванням викладеного, апелянт вважає, що доводи ОСОБА_1 безпідставні та не підтверджені доказами, зокрема відсутні підтвердження про звернення до банку щодо роз`яснення умов договору. Крім того, як вказує апелянт, ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності при зверненні до суду, адже оспорюваний договір був укладений 26 лютого 2008 року, а з позовом вона звернулась лише в 2017 році, майже через 9 років після укладання договору. Апелянт звертає увагу на те, що саме з дня укладання договору ОСОБА_1 могла дізнатися про порушення її прав. Тому, на думку апелянта, висновки суду першої інстанції є помилковими, а недійсність окремих положень договору, зокрема про подвійну цивільно-правову відповідальність, не тягнуть за собою недійсність усього договору в цілому. З урахуванням наведеного, апелянт просить суд скасувати заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27 жовтня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. 102-108).

22 жовтня 2021 року представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Музичук Леся Василівна подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що у позивача відсутні правові підстави визнавати укладений кредитний договір від 26 лютого 2008 року недійсним на підставі ЦК України та закону України «Про захист прав споживачів», оскільки спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору. З огляду на викладене у відзиві на апеляційну скаргу, представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб просила задовольнити апеляційну скаргу та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці та тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Сторони про час та порядок проведення судового засідання 06 жовтня 2022 року повідомлені належним чином. Клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції до суду не подавали. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача та дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Приймаючи оскаржуване заочне рішення, суд першої інстанції виходив з того, що договір кредиту не містить графіку погашення платежів, орієнтовної сукупної вартості кредиту, а тому вважав, що це є підставою для визнання цього договору недійсним. Також суд першої інстанції врахував те, що пункт кредитного договору щодо подвійної цивільно-правової відповідальності, не відповідає вимогам чинного законодавства. Крім того, суд першої інстанції, задовольняючи вимогу про визнання недійсним договору кредиту, визнав недійсним іпотечний договір, оскільки цей договір є похідними від головного договору та вважав за необхідне виключити з державних реєстрів записів про заборону та іпотеку. Таким чином, суд першої інстанції визнав вимоги ОСОБА_1 до Банку, про захист прав споживачів, визнання недійсними кредитного та іпотечного договору обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню (а.с. 44).

Апеляційний суд, не погоджуючись з висновками суду першої інстанції та частково задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Обставини справи та оцінка апеляційного суду.

З матеріалів справи вбачається, що 26 лютого 2008 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2 , що діяла від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності ВКС №650083 від 16 січня 2008 року, посвідченої приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфіменко М.Д., було укладено договір кредиту №0Д09/02/2008/840-К/016, відповідно до умов якого Банк надав ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 31558 доларів США в порядку та на умовах, визначених цим договором за програмою «Нове житло» (а.с. 9-13).

Крім того, 26 лютого 2008 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2 , що діяла від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфіменко М.Д. 16 січня 2008 року, було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого для забезпечення повного і своєчасного виконання іпотекодавцем боргових зобов`язань за кредитом договором, ОСОБА_1 передає в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 36,8 кв.м (а.с. 14-19).

Того ж дня, приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д. на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» у зв`язку із посвідченням даного іпотечного договору було накладено заборону відчуження зазначеного в договорі нерухомого майна: квартири під АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , до припинення договору іпотеки (а.с. 20).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги та посилаючись на положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач вказувала на те, що оскільки кредитний договір №0Д09/02/2008/840-К/016 не містить графіку погашення платежів, орієнтовної сукупної вартості кредиту, то це є підставою для визнання даного кредитного договору недійсним (а.с. 5-6).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Стаття 1055 ЦК України визначає, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. За частиною 1 статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією з загальних засад цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору. Стаття 627 ЦК України визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, цивільне законодавство встановлює свободу сторін на укладення договору, що означає, що сторони, діючи на власний розсуд та вільному волевиявленні, мають право узгодити та затвердити основні умови договору, які є обов`язковими для виконання сторонами. Добросовісність сторін щодо укладення та виконання договору, так само як і правомірність правочину (ст. 204 ЦК України) презюмується, якщо інше не було встановлено в передбаченому законом порядку. Сторони, укладаючи договір, мають можливість узгодити всі основні умови договору шляхом досягнення відповідних домовленостей щодо предмету договору, в тому числі висловити заперечення стосовно певних умов та дійти згоди щодо їх зміни.

З матеріалів справи вбачається, що при укладенні оспорюваного правочину сторонами була досягнута згода щодо всіх істотних умов договору, волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі, про що свідчать умови кредитного договору, зокрема щодо визначення суми та порядку погашення заборгованості (п.п. 1.1, 3.1-3.5) (а.с. 9-10), а також те, що в підсумку кредитний договір був підписаний сторонами (а.с. 13).

Крім того, згідно з п.п. 1.3.1. та 1.4. кредитного договору відсотки за користування кредитом розраховуються Банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 12,89 відсотків річних з кінцевим терміном повернення до 24 лютого 2023 року.

Відповідно до п. 1.2. кредитного договору цільове використання кредиту:

- проведення розрахунків по договору купівлі-продажу від 26 лютого 2008 року, згідно якого позичальник ОСОБА_1 придбає у власність нерухоме майно квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

- витрати ОСОБА_1 , пов`язані з оформленням кредиту;

- оплата комісії за розрахунки за цим договором (а.с. 9).

Відповідно до п. 3.4. кредитного договору, якщо протягом дії цього договору позичальник несвоєчасно та/чи неповністю вніс черговий мінімально необхідний платіж та/чи інші платежі, передбачені цим договором, то Банк приймає виконання позичальником своїх зобов`язань по цьому договору в наступному порядку:

- прострочені відсотки за користування кредитом;

- відсотки за користування кредитними коштами;

- пені та штрафи;

- прострочена сума кредиту;

- сума кредиту.

З метою виконання умови, передбаченої п. 3.4. цього договору, якщо позичальник несвоєчасно та/чи не в повному об`ємі сплачує свої обов`язкові платежі, Банк самостійно розподіляє грошові кошти згідно черговості, передбаченої п. 3.4. цього договору або іншої черговості, встановленої на розсуд Банку (п. 3.5. кредитного договору) (а.с. 9-10).

В пункті 5.1 кредитного договору зазначено, що у разі порушення позичальником умов цільового використання кредиту, визначеному п. 1.2. цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф у розмірі 25 відсотків від суми коштів, використаних не за цільовим призначенням. У випадку прострочення виконання зобов`язань позичальником щодо повернення кредиту, строку сплати всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п. 3.3.3. цього договору, позичальник сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення (п 5.2. кредитного договору). У разі порушення позичальником вимог п. 4.3. за виключенням п.п.4.3.3, 4.3.4 цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф у розмірі 10 відсотків від суми кредиту, визначеної у п. 1.1. цього договору, за кожен випадок (п. 5.3. кредитного договору) (а.с. 12).

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що позичальник не заявляв жодних додаткових вимог щодо умов кредитного договору та не надав жодних заперечень щодо окремих умов даного кредитного договору та виконувався позивачем-позичальником певний час.

Частиною 2 ст. 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Так, відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Разом з тим, з наданих ОСОБА_1 доказів, вбачається, що в самому кредитному договорі визначено порядок надання кредиту та сплати заборгованості (повернення кредитних коштів), а саме розділами 3 та 5 спірного кредитного договору, про які зазначено вище. Таким чином, посилання позивача на порушення положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо ненадання відповідачем інформації про умови кредитування спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Крім того, в матеріалах справи відсутнє підтвердження того, що кредитор звертався до позивача із вимогами щодо дострокового погашення кредитної заборгованості із суттєво збільшеним розміром суми боргу за рахунок стягнення і штрафу, і пені, що в свою чергу також нівелює доводи позивача щодо наявності в пункті спірного кредитного договору ознак подвійної цивільно-правової відповідальності), а тому апеляційний суд вважає, що підстави для визнання кредитного договору недійсним - відсутні. Враховуючи викладене, а також те, що всі інші вимоги позивача є похідними від вимоги щодо визнання кредитного договору недійсним, апеляційний суд відмовляє в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Таким чином, оскільки доводи апелянта знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України, частково задовольняючи апеляційну скаргу, скасовує заочне рішення суду першої інстанції та ухвалює нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрофінансгруп» - Подорожнього Андрія Сергійовича задовольнити частково.

Заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня постановлення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький