печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2022 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

при секретарі судового засідання - Орел А. О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі суду, у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування пункту наказу,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиції учасників справи.

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати п. 1.1. наказу Офісу Генерального прокурора № 721ц від 27 травня 2021 року «Про внесення змін до наказу Генеральної прокуратури України від 11 травня 2016 року № 586-ц «Про забезпечення службовим житлом працівників Генеральної прокуратури України» у частині виключення пункту 1.5 (про надання прокурору відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 службового жилого приміщення - однокімнатної службової квартири АДРЕСА_1 ).

В обґрунтування позову вказано, що позивач працює на посаді прокурора: з 23 лютого 2005 року у Генеральній прокуратурі України, з 02 січня 2020 року - Офісу Генерального прокурора і наказом Генеральної прокуратури України від 11 травня 2016 року йому наказано надати однокімнатну службову квартиру АДРЕСА_1 (пункт 1.5). Проте 27 травня 2021 року Офіс Генерального прокурора прийняв наказ № 721ц «Про внесення змін до наказу Генеральної прокуратури України від 11 травня 2016 року № 586-ц «Про забезпечення службовим житлом працівників Генеральної прокуратури України», яким виключено пункт 1.5. Вказаний вище наказ Офісу Генерального прокурора № 721ц від 27 травня 2021 року прийнятий з урахуванням протоколу № 1 засідання житлово-побутової комісії Офісу Генерального прокурора від 21 травня 2021 року, у якому закріплено рішення про підготовку наказу про внесення змін до наказу Генеральної прокуратури України від 11 травня 2016 року № 586-ц «Про забезпечення службовим житлом працівників Генеральної прокуратури України» про виключення пункту 1.5 цього наказу. Зазначене рішення обґрунтоване тим, що позивач забезпечений житлом за адресою АДРЕСА_2 , де він проживає з 2006 року по даний час. Однак, позивач стверджує, що він не був і не є на даний час власником квартири АДРЕСА_3 , ніколи не був зареєстрований там, не міг та не може розпоряджатися цим житлом. У вересні 2006 року дружина - ОСОБА_3 , з якою шлюб розірвано 2010 року, придбала шляхом оформлення іпотечного кредиту вказану квартиру у Печерському районі, а позивач уклав договір поруки до іпотечного договору. Після розлучення позивач і колишня дружина почали проживати окремо: він у вказаній квартирі АДРЕСА_3 , вона з сином - в іншому житлі. Вказану квартиру колишнє подружжя не ділило, оскільки нерухомість придбана у кредит, було відсутнє право розпоряджатися вказаною квартирою і перебувала в іпотечній заставі, та ще й тому, що іншого житла він не мав і у разі відчуження квартири йому ніде було б проживати. З 2006 року і по даний час позивач проживає у квартирі по АДРЕСА_2 , виплачує кредит як поручитель, очікуючи на службове житло.

У протоколі № 1 засідання житлово-побутової комісії Офісу Генерального прокурора від 21 травня 2021 року зазначено про те, що службова квартира АДРЕСА_1 була закріплена за позивачем. Однак, наказом Генеральної прокуратури України від 11 травня 2016 року № 586-ц було прийнято рішення не про закріплення за позивачем, а саме про надання цього службового житла.

Також позивач стверджує, що дійсності не відповідає твердження у протоколі № 1 засідання житлово-побутової комісії Офісу Генерального прокурора від 21 травня 2021 року про те, що обставини проживання у квартирі АДРЕСА_3 , яка була придбана колишньою дружиною ОСОБА_1 у кредит під час перебування з ним у шлюбі, раніше відомі не були. Оскільки у деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, позивач зазначав адресу свого проживання по АДРЕСА_2 , які наявні в особовій справі в Офісі Генерального прокурора. Генеральною прокуратурою України розглянуто три звернення колишньої дружини ОСОБА_3 від 11 серпня 2009 року, 16 грудня 2010 року та 07 грудня 2011 року щодо спору навколо володіння та користування вказаною квартирою АДРЕСА_3 . У 2009 році було зареєстровано наглядове провадження щодо цього спору про володіння та користування колишнім подружжям ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_3 . Також вказане питання розглядалось на засіданні Вищої атестаційної комісії Генеральної прокуратури України 05 квітня 2011 року, на засіданні атестаційної комісії Генеральної прокуратури України в грудні 2019 року, перед переведенням в Офіс Генерального прокурора. Тобто, вказані обставини не приховувалися, не замовчувались, та були відомі як Генеральній прокуратурі України, так і Офісу Генерального прокурора.

Позивач переконаний у тому, що обставини придбання у 2006 році його колишньою дружиною ОСОБА_3 за кредитні кошти квартири АДРЕСА_3 та укладення ним договору поруки не можуть впливати на рішення про надання службового жилого приміщення, оскільки ці обставини не передбачені жодним нормативним актом як перешкода для отримання службового житла. Навіть якщо б це житло було б його власним, то діючими з 2016 року по даний час Положеннями про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в органах прокуратури, затвердженими наказами Генеральної прокуратури України № 377 від 11 листопада 2016 року та Офісу Генерального прокурора № 323 від 17 липня 2020 року, допускається проживання працівників, які пропрацювали в органах прокуратури не менш як 10 років, у службовому житлі, за наявності власного житла в населеному пункті, де розміщений відповідний орган прокуратури. Про це зазначено, відповідно, у пунктах 7 та 1.7 зазначених Положень, згідно з якими працівник має право звернутися до керівника відповідного органу прокуратури із заявою про виключення службового жилого приміщення, в якому він проживає, із числа службових, за наявності у нього документів, що підтверджують відсутність у нього та членів його сім`ї власного житла в населеному пункті, де розміщений відповідний орган прокуратури. При цьому, житло позивач, працюючи в Генеральній прокуратурі України та Офісі Генерального прокурора з 2005 року, чекає вже 16 років і не отримав його досі із незалежних від нього причин (взагалі службового житла за час роботи у правоохоронних органах він не отримував).

Відповідач у відзиві на позов вимоги не визнав, заперечуючи проти доводів позивача, зазначив, що згідно з актом приймання-передачі № 1 до договору про дольову участь у будівництві від 20 квітня 2016 року, укладеного 12 квітня 2016 року між ТОВ «РЕЗОН» та Генеральною прокуратурою України, останній було передано майнові права на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Згідно з п. 1.5 наказу Генеральної прокуратури України від 11 травня 2016 року № 586-ц зазначену квартиру було закріплено за працівником Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 . У зв`язку з тим, що цей будинок не був введений в експлуатацію, матеріали з цього питання на затвердження у районну державну адміністрацію не направлялись та ордер не видавався. Розпорядженням Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 07 серпня 2019 року № 524 вказаному будинку було надано поштову адресу: АДРЕСА_4 , у зв`язку з чим постало питання завершення процедури надання вказаному працівнику службового жилого приміщення. Проте, після повторного вивчення матеріалів, перед поданням їх на розгляд житлово-побутової Комісії Офісу Генерального прокурора, виявились обставини, які не були відомі на момент прийняття рішення у 2016 році. Так, у 2006 році його дружиною ОСОБА_3 було придбано квартиру у АДРЕСА_2 , та укладено договір кредиту з Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк». Тоді ж між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (кредитор), ОСОБА_3 (позичальник) та її чоловіком ОСОБА_1 (поручитель) укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель ( ОСОБА_1 ) зобов`язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником ( ОСОБА_3 ) зобов`язань.

Отже, ОСОБА_1 має у спільній власності з ОСОБА_3 та користується двокімнатною квартирою, розташованою на вдвічі меншій відстані від місця роботи, ніж однокімнатна службова квартира, яка була закріплена за ним. За таких обставин надання службової квартири АДРЕСА_5 , яка знаходиться на відстані понад шість кілометрів від Офісу Генерального прокурора, буде суперечити вимогам Положення. Зазначені обставини не були відомі житлово-побутовій комісії Генеральної прокуратури України на момент прийняття рішення про надання ОСОБА_1 службового житла у 2016 році.

Представник відповідача зазначив також у відзиві, що, враховуючи викладене, 21 травня 2021 року питання було розглянуто на засіданні Комісії, на яке було запрошено ОСОБА_1 та надано йому можливість висловити свою точку зору. Після детального вивчення питання, Комісія прийшла до висновку, що оскільки на сьогодні квартира АДРЕСА_3 , відповідно до частини першої ст. 60 Сімейного кодексу України, є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та його колишньої дружини, а також знаходиться на меншій відстані до місця роботи ОСОБА_1 , ніж квартира АДРЕСА_5 , надання ОСОБА_1 службової квартири АДРЕСА_4 є порушенням п. 8 Положення № 37.

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.

29 листопада 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю, для розгляду справи у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

03 грудня 2021 року ухвалою судді залишено без руху позовну заяву, з підстав, передбачених частиною четвертою статті 177 ЦПК України /а. с. 88-89/.

08 грудня 2021 року сформовано виписку про зарахування 06 грудня 2021 року судового збору до спеціального фонду державного бюджету України /а. с. 93/.

09 грудня 2021 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду справи у спрощеному порядку з викликом сторін /а. с. 94-95/.

31 січня 2022 року засобами поштового зв`язку від відповідача надійшов до суду відзив на позов /а. с. 97-115/.

У судовому засіданні позивач позов підтримав і просив задовольнити, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти задоволення, просив відмовити з підстав, наведених у відзиві на позов.

Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

З 21 жовтня 2003 року зареєстрованим у передбаченому законом порядку місцем проживання ОСОБА_1 є адреса: АДРЕСА_6 /а. с. 44, 48-49/.

Сторони перебувають у трудових відносинах: ОСОБА_1 працює на посаді прокурора з 23 лютого 2005 року у Генеральній прокуратурі України, з 02 січня 2020 року - Офісу Генерального прокурора /а. с. 12-19/.

ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_3 , уклав договір поруки № 02-038/743п з Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», предметом якого є зобов`язання поручителя ( ОСОБА_1 ) перед кредитором (банком) відповідати солідарно у повному обсязі за виконання позичальником ( ОСОБА_3 ) зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту № 08-038/430к, що укладений між позичальником ( ОСОБА_3 ) та кредитором (банком) 14 вересня 2006 року, який укладений, у свою чергу, на придбання нерухомого майна, яким є двокімнатна квартира, загально площею 45,1 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 /а. с. 26-27, 37-39/.

Отже 14 вересня 2006 року ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_3 , за згодою свого чоловіка ОСОБА_1 і за одержані кредитні кошти, згідно з договором № 08-038/430к від 14 вересня 2006 року, та передала в іпотеку іпотекодержателю (банку) в якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за договором кредиту № 08-038/430к від 14 вересня 2006 року, укладеним між іпотекодержателем (банком) та іпотекодавцем ( ОСОБА_3 ) /а. с. 31-32, 33, 50-54/.

За рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 лютого 2010 року у справі № 2-112-1/2010, шлюб ОСОБА_3 і ОСОБА_1 розірвано /а. с. 40-42, 43/.

11 травня 2016 року наказом Генеральної прокуратури України № 586-ц «Про забезпечення службовим житлом працівників Генеральної прокуратури України, з метою поліпшення житлових умов працівників Генеральної прокуратури України, відповідно до ст. 83 Закону України «Про прокуратуру», ст. 121 Житлового кодексу Української РСР, Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення», з врахуванням рішення житлово-побутової комісії Генеральної прокуратури України (протокол від 11 травня 2016 року № 5), наказано надати службове жиле приміщення працівнику Генеральної прокуратури України - прокурору відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ Департаменту нагляду у кримінальному провадженні ОСОБА_1 на сім`ю з однієї особи однокімнатну службову квартиру АДРЕСА_1 /а. с. 20/.

Відповідно до рішення Київської міської ради від 17 грудня 2015 року № 30/30 АДРЕСА_1 перейменовано на АДРЕСА_1, а згідно з рішенням від 20 грудня 2016 року № 704/1708 АДРЕСА_3 на АДРЕСА_3 .

21 травня 2021 року Житлово-побутова комісія Офісу Генерального прокурора розглянула питання щодо жилих приміщень, отриманих відповідно до акту приймання-передачі № 1 до договору про дольову участь у будівництві від 20 квітня 2016 року, укладеного між ТОВ фірмою «РЕЗОН» та Генеральною прокуратурою України, згідно з рішенням відносно чого, після повторного вивчення матеріалів, перед поданням їх на розгляд житлово-побутової комісії, по ОСОБА_1 виявилися обставини, які не були відомі на момент прийняття рішення у 2016 році /а. с. 22-25/.

27 травня 2021 року наказом Офісу Генерального прокурора № 721-ц «Про внесення змін до наказу Генеральної прокуратури України від 11 травня 2016 року № 586-ц «Про забезпечення службовим житлом працівників Генеральної прокуратури України», відповідно до Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення» та наказу Генерального прокурора від 17 червня 2020 року № 323 «Про затвердження Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в органах прокуратури та Положення про житлово-побутові комісії в органах прокуратури», з врахуванням рішення житлово-побутової комісії Офісу Генерального прокурора (протокол від 21 травня 2021 року № 1), керуючись статтею 17 Закону України «Про прокуратуру», внесено зміни до наказу Генеральної прокуратури України від 11 травня 2016 року № 586-ц «Про забезпечення службовим житлом працівників Генеральної прокуратури України», якими пункти 1.5 та 1.6 виключено /а. с. 21/.

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

За частиною першою статті 118 Житлового кодексу Української РСР, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

У відповідності до частини першої, другої статті 121 вказаного Житлового кодексу, із змінами, внесеними згідно із Законом України від 21 квітня 2022 року № 2215-IX, порядок надання службових жилих приміщень установлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншого громадського об`єднання.

Згідно з частиною першою статті 119 Житлового кодексу Української РСР, перелік категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, встановлюється законодавством України.

Постановою Ради міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення», із змінами і доповненнями, внесеними у тому числі постановою Кабінету Міністрів України від 15 березня 1999 року № 380, визначено Перелік категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, згідно з пунктом 40 якого таке приміщення може бути надано працівникам прокуратури за переліком, визначеним Генеральним прокурором України.

За частиною першою статті 83 Закону України «Про прокуратуру», після призначення на посаду прокурор, який потребує поліпшення житлових умов, забезпечується службовим житлом за місцем знаходження прокуратури.

Наказом Генеральної прокуратури України від 17 липня 2020 року № 323 затверджено Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в органах прокуратури.

Згідно з Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в органах прокуратури, службові жилі приміщення призначаються для заселення працівниками органів прокуратури за переліком посад, визначених наказом Генерального прокурора, які у зв`язку з характером їх службової діяльності повинні проживати за місцем проходження служби (роботи). Органи прокуратури зобов`язані використовувати службові жилі приміщення за їх цільовим призначенням (пункт 1.2).

Відповідно до пункту 2.10, 2.11 згадуваного Положення, службове жиле приміщення надається працівникам на час виконання ними службових обов`язків, які потребують проживання в такому приміщенні. Таке жиле приміщення надається на підставі наказу Генерального прокурора, керівника регіональної (обласної) прокуратури, спеціалізованої прокуратури на правах обласної, що видається з урахуванням рішення житлово-побутової комісії. Зазначене в наказі рішення затверджується виконавчим органом місцевого самоврядування, на території якого знаходиться відповідний орган прокуратури.

Згідно з пунктом 2.1. Положення, службові жилі приміщення надаються працівникам, які постійно проживають, а також зареєстровані в населеному пункті за місцем розташування відповідного органу прокуратури.

Позивач підтверджує той факт, що поділ спільного майна, набутого під час шлюбу, не здійснювався, зокрема, він користується квартирою АДРЕСА_3 , постійно проживаючи у ній, самостійно повертає кредитні кошти і сплачує всі супутні платежі, у той же час з 21 жовтня 2003 року зареєстрованим у передбаченому законом порядку місцем його проживання значиться адреса: АДРЕСА_6 .

Як передбачено пунктом 2.3 Положення, якщо жилі приміщення, в яких проживають відповідні працівники, знаходяться на такій відстані від місця роботи, яка виключає можливість виконання ними своїх функціональних обов`язків, надання службових жилих приміщень допускається у випадках, коли ці працівники забезпечені житлом.

Таким чином, відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України, об`єкт нерухомого майна - квартира АДРЕСА_3 - є майном, набутим подружжям за час шлюбу, і належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Судом встановлено, що житлово-побутовою комісією на засіданні 21 травня 2021 року проаналізовано, що квартира АДРЕСА_3 , якою забезпечений позивач, знаходиться на меншій відстані від місця роботи позивача - Офісу Генерального прокурора (близько 3 км), ніж службова квартира АДРЕСА_1 (понад 6 км), яка не виключає можливість виконання ним трудових обов`язків.

За пунктом 13 Положення, рішення про надання службового жилого приміщення може бути переглянуто до видачі ордера у разі виявлення обставин, які не були раніше відомі й могли вплинути на вказане рішення, або за умови умисного неотримання особою ордера впродовж двох місяців з моменту видання рішення виконавчого органу місцевого самоврядування про отримання відповідного службового жилого приміщення, що є причиною нецільового його використання.

Позивач не заперечував того, що ордер на службову квартиру АДРЕСА_1 він не отримував.

Щодо аргументу позивача про те, що обставини його проживання у квартирі АДРЕСА_3 були відомі, у той час як у протоколі № 1 засідання житлово-побутової комісії Офісу Генерального прокурора від 21 травня 2021 року, вказано протилежне, варто зазначити, що переконливих доказів того, що такі відомості були відомі Комісії матеріали справи не містять. Зокрема, суд зауважує, що серед письмових доказів у справі не міститься протокол засідання від 11 травня 2016 року, у якому викладено обставини, проаналізувати і оцінити які мала житлово-побутова комісія на засіданні 11 травня 2016 року. Будь-яких інших письмових доказів того, що серед матеріалів щодо надання службового житла позивачеві, які розглядала Комісія 11 травня 2016 року та з яких би вбачалося користування ним придбаною в іпотеку квартирою, яка належить його колишній дружині, також не міститься у матеріалах справи.

Доводи про те, що спір щодо нерухомості був предметом розгляду у межах наглядового провадження та за зверненнями ОСОБА_3 , а також на засіданнях атестаційних комісій Генеральної прокуратури України, суд оцінює критично, оскільки ухвалення резолюції щодо надання службового житла належить до компетенції житлово-побутової комісії і відсутні підстави ототожнювати колегіальні органи, серед яких розподілено функції з вирішення проблематики різних напрямів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України.

Згідно з частиною першою ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників, як передбачено частиною першою статті 82 ЦПК України.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов безпідставний і не підлягає задоволенню.

V. Розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись

ст.ст. 3, 8, 21, 47, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України,

ст.ст. 1-22 Цивільного кодексу України,

ст.ст. 60 Сімейного кодексу України,

ст.ст. 118, 119, 121 Житлового кодексу Української РСР,

ст. 83 Закону України «Про прокуратуру»,

ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування пункту наказу залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Повний текст судового рішення складений 13 жовтня 2022 року.

Суддя І. В. Литвинова