КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 359/4478/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданої представником ОСОБА_2 , на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області, постановлену у складі судді Журавського В.В. в м. Бориспіль 25 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення авансу за попереднім договором,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, просила стягнути солідарно з відповідачів на свою користь аванс за попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна в розмірі 585098 грн., що станом на дату звернення до суду з позовом еквівалентно 20000 доларів США; покласти на відповідачів судові витрати.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2022 року справу передано на розгляд до Ірпінського міського суду Київської області за підсудністю.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2022 року та направити справу для продовження розгляду до Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що предметом позову є стягнення коштів, переданих відповідачу за попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна, тобто з приводу укладення та виконання правочину, а не вимоги, пов`язані з нерухомим майном, відтак відсутні підстави керуватись положеннями ст. 30 ЦПК України при вирішенні питання територіальної підсудності справи.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду віднесена до п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Передаючи справу на розгляд іншому суду ухвалою від 25 липня 2022 року, суд першої інстанції виходив із того, що позов пред`явлений з порушенням правил виключної підсудності, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 09 вересня 2020 року 2020 року у справі № 910/6644/18 постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18, зокрема виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. Словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення. До спорів, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, який укладений щодо користування нерухомим майно, застосовуються правила виключної підсудності.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить із наступного.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Відповідно до п. п. 41, 42 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність (стаття 114 ЦПК, в чинній редакції - ст. 30 ЦПК України) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК, в чинній редакції - ст. 30 ЦПК України). Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Як зазначено в п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права власності на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявления вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо.

Отже, виходячи із аналізу даних роз`яснень, віднесення позовів до виключної підсудності здійснюється, виходячи із критерію їх виникнення з приводу нерухомого майна, навіть коли вимоги не заявлені безпосередньо відносно самого нерухомого майна.

Поняття «позови, що виникають з приводу нерухомого майна» є ширшим, ніж поняття «позови, де предметом спору є нерухоме майно), а тому правило даної норми розповсюджується і на позови щодо будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно та речових (немайнових) прав на власне чи чуже нерухоме майно.

Правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна та стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною умов договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Апеляційний суд не може погодитися із необхідністю врахування судом першої інстанції постанов Верховного Суду, зазначених ним в ухвалі про передачу справи на розгляд до іншого суду, оскільки в даних справах предмет позову є відмінним: у справі № 911/2390/18 предметом спору у справі, що розглядається, є орендна плата за користування нерухомим майном.

У справі № 910/10647/18 позивач звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване нерухоме майно - картоплесховища, які були збудовані товариством, учасником якого є позивач, та в подальшому зареєстровані на праві власності за третьою особою на підставі спірного договору купівлі-продажу майнових прав, у справі № 910/6644/18 предметом судового провадження є вимога ТОВ "Укравест" про визнання недійсним договору купівлі-продажу, який було укладено між ТОВ "Елізій" та Компанією "Цитадель".

Натомість, судом першої інстанції помилково не враховано правові висновки в постанові Верховного Суду, викладені в постанові від 05 квітня 2021 року в справі № 766/11328/17 (провадження № 61-3151св19), згідно яких, звертаючись до суду з первісним позовом, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь аванс та штраф за порушення умов попереднього договору, а після уточнення позовних вимог - визнати попередній договір дійсним, стягнути з відповідача штраф, 3 % річних та інфляційні втрати, посилаючись на положення статей 220, 546, 549, 570, 625 ЦПК України. Тобто позов не стосувався нерухомого майна, а виник з приводу укладення та виконання правочину.

Особливістю даного спору також є те, що його предметом є грошові кошти, передані позивачем відповідачу на виконання умов попереднього договору, яким сторони досягли згоди про укладення основного договору купівлі-продажу нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , однак в подальшому основний договір укладений не був.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Направляючи справу за підсудністю до Ірпінського міського суду Київської області з тих підстав, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду, суд першої інстанції виходив із помилкового тлумачення ст. 30 ЦПК України і не звернув уваги, що зобов`язання, встановлене попереднім договором, припинилося в силу вимог ч. 3 ст. 635 ЦК України, а отже предметом позову є саме стягнення переданих за попереднім договором коштів, яке жодним чином не пов`язане із спором з приводу нерухомого майна, як прямо, так і опосередковано.

За таких умов, позов має пред`являтися не за правилами виключної підсудності, як помилково вважав суд першої інстанції.

Із матеріалів справи вбачається, що зареєстрованим місцем проживання відповідачів є АДРЕСА_2 , що зазначено в попередньому договорі від 01 лютого 2022 року (а. с. 6), а тому позивач, скориставшись правилами альтернативної підсудності, визначеними ч. 9 ст. 28 ЦПК України, обґрунтовано подала позов до Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

Виходячи із вищевикладеного, ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2022 року не можна вважати законною та обґрунтованою, висновки суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншому суду за підсудністю є помилковими і не ґрунтуються на вимогах процесуального закону, відтак ухвала суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню.

Відповідно до приписів п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2022 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.