Провадження № 2/127/2574/22
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2022 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Воробйова В.В.,

за участю: секретаря Жигарової Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про відшкодування матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про відшкодування матеріальної шкоди, мотивуючи позовну заяву тим, що 09.02.2021 року інспектором 1 батальону 2 роти 2 взводу УПП у Вінницькій області капралом поліції Чернишом Є.І. було складено постанову серії ЕГА №155013 про притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 44-3 КУпАП. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/21653/21 від 15.04.2022 року вказану вище постанову визнано протиправною, скасовано та провадження у справі закрито. Зазначене рішення суду було залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.06.2022 року.

Вказаними діями інспектора патрульної поліції Журбенко Н.М. було завдано моральної та матеріальної шкоди, так як нею було витрачено багато часу і зусиль, щоб довести свою невинуватість в судах. Оскільки позивач є керівником громадської організації «Фундація журналістів із інвалідністю та порушенням функцій опорно-рухового апарату «СПІНОЗА» і за фахом журналіст то було завдано шкоди її діловій репутації та можливості ефективно здійснювати фахову і громадську діяльність. В цей період ОСОБА_1 була тимчасово безробітною та обмежена в можливості працевлаштування. Таким чином, позивач через протиправне притягнення до адміністративної відповідальності за весь цей час втратила можливість отримання доходу щонайменше в розмірі мінімального розміру заробітної плати, встановленої законом.
Крім того, зазначена ситуація для ОСОБА_1 була стресовою, психотравмуючою, яка обумовлена завідомо протиправним рішенням про притягнення до адміністративної відповідальності, приниженням честі та гідності позивача, ділової репутації, витраченим часом на доведення у судах її невинуватості, душевними стражданнями, які були завдані тривалим періодом перебування в статусі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. Позивач зазначає, що завдана моральна шкода покривається обсягом завданої матеріальної шкоди, а тому не потребує додаткового відшкодування. Враховуючи викладене вище, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом та просила стягнути з Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України шляхом безспірного списання з Управління Державної казначейської служби України у місті Вінниці на її користь матеріальну шкоду в розмірі 104000,00 грн., а також стягнути понесені нею судові витрати у зв`язку із розглядом справи в у суді першої інстанції, а саме: 10100,00 грн. на професійну правову допомогу.
Ухвалою суду від 15.09.2022 року дану позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу запропоновано протягом п`яти днів із дня вручення даної ухвали, подати суду заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Також Управлінню патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України роз`яснено, що якщо він не подасть у встановлений судом строк такі заперечення, він має право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведе, що пропустив строк з поважних причин. Крім того, даною ухвалою суду було визначено строки для подання сторонами відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення.

Так, на виконання вимог ухвали суду, у визначений судом строк, відповідачем було надіслано суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого позов не підлягає задоволенню, оскільки жоден нормативно-правовий акт не має обмежень щодо працевлаштування у зв`язку із притягненням до адміністративної відповідальності. Позивач до притягнення до адміністративної відповідальності також не отримувала офіційного доходу, тобто була безробітною. Також притягнення до адміністративної відповідальності жодним чином не впливає на статус керівника ГО «СПІНОЗА». До того ж скасування постанови ЕГА №155013 від 09.02.2021 року рішенням по справі № 127/21653/21 не встановлює протиправність дій поліцейських, які виносили цю постанову. Щодо існування кримінальної справи, то нею не доведено вини працівників поліції та підозру про вчинення кримінального правопорушення нікому не пред`явлено. Також позивачем не обґрунтовано у чому саме полягає заподіяна їй відповідачем моральна шкода та не доведено факт завдання моральних страждань. Постанова ж суду, якою провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності закрито за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, не є доказом неправомірності дій працівників поліції. Крім того, позивач реалізувала передбачене КУпАП та КАС України право на оскарження процесуальних рішень уповноваженої посадової особи. Тому, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
В зв`язку з отримання відзиву на позовну заяву, позивачем було надіслано суду відповідь на відзив, в якому вона зазначила, що моральна шкода саме і полягає в обмеженні можливості працевлаштуватись через необхідність відстоювати свої права проти протиправного притягнення до адміністративної відповідальності; через відсутність необхідного часу для пошуку оплачуваної роботи; через обмеження можливості перебування в публічних місцях в умовах діючих карантинних обмежень, зважаючи на високу ймовірність повторного притягнення до відповідальності; через саму наявність протизаконного притягнення до адміністративної відповідальності , що вплинуло на публічну оцінку позивача, в тому числі зі сторони потенційних працедавців. Усі наведені об`єктивні обставини призводили до пригніченого настрою, втрати звичних суспільних зв`язків, погіршення самопочуття. Також позивач зазначає, що рішенням суду постанову про притягнення до адміністративної відповідальності було визнано протиправною. Просила відмовити в задоволенні відзиву на позовну заяву та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Також позивачем було подано суду заяву про надання доказів на підтвердження розміру судових витрат, відповідно до якої в процесі судового розгляду цієї справи нею на підставі Актів виконаних робіт №1/12 від 16.09.2022 року та №2/12 від 11.10.2022 року понесено витрати на правничу допомогу у сумі 4000,00 грн. за підготовку позовної заяви та підготовку відповіді на відзив. Просила стягнути витрати на правничу допомогу з відповідача.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Керуючись ч. 1 ст. 82 ЦПК України, судом встановлено, що 09.02.2021 року інспектором 1 батальону 2 роти 2 взводу УПП у вінницькій області капралом поліції Чернишом Є.І. було складено постанову серії ЕГА №155013 про притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 44-3 КУпАП. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15.04.2022 року у справі №127/21653/21 вказану вище постанову визнано протиправною та скасовано, а провадження у справі закрито. Зазначене рішення суду було залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.06.2022 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд звертає увагу, що під час розгляду справи судом не було встановлено підстав для визнання дій інспектора протиправними, на що також наголошує представник відповідача у відзиві.
Згідно з випискою із медичної карти амбулаторного хворого від 27.01.2021 року ОСОБА_1 спостерігається в ЦПМСД №2 з приводу патології ЛОР-органів. Наявний причинно-наслідковий зв`язок на носіння маски. З метою недопущення рецидиву дерматологічних захворювань не рекомендується носіння маски (а.с. 10).
В матеріалах справи також міститься Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, відповідно до якого 13.01.2022 року до Вінницької обласної прокуратури надійшла заява ОСОБА_1 про те, що працівники Управління патрульної поліції у Вінницькій області ДПП НП України склали завідомо неправдиві протоколи про вчинення адміністративних правопорушень заявницею (а.с. 11). 11.07.2022 року ОСОБА_1 отримала Пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України (а.с. 17 зворіт). Разом з тим, суд критично ставиться до цього доказу, оскільки достовірно не можливо встановити про який саме протокол йде мова, та відсутній вирок у цій справі.
З Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків від 08.08.2022 року вбачається, що за період з І кварталу 2021 року по ІІ квартал 2022 року ОСОБА_1 в травні 2021 року отримала від Вінницької обласної ради 1000,00 грн. соціальної виплати та у вересні 2021 року у Департаменті соціальної політики ВМР 2000,00 грн. благодійної допомоги (а.с. 6).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є керівником Громадської організації «Фундація журналістів із інвалідністю та порушеннями функцій опорно-рухового апарату «СПІНОЗА», а також членом Національної спілки журналістів України (а.с. 17, 18).
Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. В інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 ЦК України).

Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 464/9789/17, вказано, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір, а суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Частиною 3 ст. 19 Закону України «Про національну поліцію» визначено, що держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Верховний суд у своїй практиці, зокрема, у справах №521/10640/15-ц і №520/3307/16-ц, виходить з того, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна, шляхом списання казначейством України із державного бюджету як органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Також позивач в позовній заяві обґрунтовує розмір матеріальної шкоди, яка підлягає до стягнення, як втрачена вигода при працевлаштуванні принаймні з мінімальним розміром оплати праці.

Відповідно до ст.ст. 77, 78 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до вимог ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано суду жодних медичних довідок, висновків чи інших документів, які б вважалися належними та допустимими доказами моральних страждань, завдання шкоди її діловій репутації та можливості ефективно здійснювати фахову і громадську діяльність, обмеження в можливості працевлаштування та отримання доходу, що прямо чи опосередковано підтвердили б заподіяння їй сильних душевних страждань, чи обмеження в працевлаштуванні, а отже, і заподіяння їй шкоди, розмір якої жодним чином не обґрунтований.

Слід відзначити, що упущена вигода (на яук посилається позивач) це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання працівником грошових сум (заробітної плати), якби останній не допустив правопорушення.

Тобто, вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу.
Проте, матеріали долучені до позовної заяви, таких доказів не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 46, ч. 1 ст. 47 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Згідно ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Частиною 1 ст. 80 ЦК України визначено, що юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Частинами 2, 3 ст. 95 ЦК України визначено, що представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами.

Із наведеного слідує, що стороною у справі під час здійснення цивільного судочинства можуть бути, зокрема, юридичні особи, які наділені цивільною процесуальною правоздатністю та мають цивільну процесуальну дієздатність.

Судом встановлено, що відповідач Управління патрульної поліції у Вінницькій області не є юридичною особою, а є територіальним (структурним) підрозділом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, а відтак не може бути відповідачем у суді.

Отже, належним відповідачем у даній справі має бути юридична особа Департамент патрульної поліції Національної поліції України у Вінницькій області.

Так, у своїй постанові від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду прийшла до наступного висновку.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Верховний Суд підкреслив, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови, підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Проте, позивач не клопотала щодо залучення Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в якості відповідача.

Отже, сторона позивача розпорядилася своїми процесуальними правами, визначеними ЦПК України, щодо предмета спору на власний розсуд.

З урахуванням положень ч. 3 ст. 13, ст. 51 ЦПК України, суд не наділений процесуальним правом з власної ініціативи здійснювати заміну неналежного відповідача або залучати до участі у справі співвідповідачів, оскільки залучення співвідповідача чи заміна первісного відповідача належним може відбутися виключно за клопотанням сторони позивача.

На підставі наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про відшкодування матеріальної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки жодних належних доказів завдання моральної та матеріальної шкоди не надано. Крім того, оскільки зазначена установа не є юридичною особою, а відтак не є належним відповідачем, тому за даними вимогами в задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки позивач звільнений від сплати судових витрат, то згідно зі ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід компенсувати за рахунок держави.

Так як суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то витрати на правничу допомогу, понесені позивачем, слід залишити за нею.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 19, 56 Конституції України, ст.ст. 18, 19 Закону України «Про національну поліцію», ст.ст. 23, 80, 95, 1173, 1174 ЦК України, ст.ст. 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст.ст. 10, 12, 13, 46, 47, 48, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 279, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про відшкодування матеріальної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 21.10.2022 року.

Суддя: