Справа № 308/1145/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 жовтня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.,

суддів : Фазикош Г.В., Мацунича М.В.

з участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 22 жовтня 2021 року у складі судді Бедьо В.І., у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

встановив :

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», яке змінило найменування на Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 05.06.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № MKH7GK00000033, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 40000 доларів США на термін до 04.06.2037 року, та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання по договору належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 28.01.2016 року має заборгованість перед банком в сумі 179886,13 доларів США, яка складається з наступного: 41634,77 доларів США заборгованість за кредитом, 41205,27 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 6834,90 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 90211,19 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання.

За вказаних обставин позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 120627,26 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 2999999,96 грн. за кредитним договором № MKH7GK00000033 від 05.06.2007 року та судові витрати.

26.11.2020 року позивач подав до суду уточнену позовну заяву, в якій просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 93253.13 доларів США, що за курсом 28.31. відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.10.2020 року складає 2639996.11 грн. за кредитним договором № MKH7GK00000033 від 05.06.2007 року, що складається з 26 705.27 доларів США заборгованість за кредитом, 55176.86 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 11371 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 22 жовтня 2021 року у заявленому позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував обставини, які наведені в обґрунтування заявленого позову, не дав їм належної правової оцінки, та безпідставно відмовив у заявленому позові.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Вказує, що вимоги позивача про стягнення заборгованості по тілу кредиту та відсоткам за користування кредитом не ґрунтується на нормах закону та суперечить дійсним обставинам. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду у справі № 2п-1121/10 від 03.03.2010 року з ОСОБА_1 на користь позивача вже стягнуто заборгованість за кредитним договором № MKH7GK00000033 від 05.06.2007 року в сумі 319674,97 грн. Також 2016 році Банк звернув стягнення на заставне майно, яким забезпечувалось зобов`язання за договором житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 і оформив за собою право власності на даний будинок.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні заявленого позову суд першої інстанції виходив з його безпідставності.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що 05.06.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № MKH7GK00000033, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 40000,00 доларів США на купівлю будинку, а також у розмірі 13500,00 доларів США на сплату страхових платежів, на термін до 04.06.2037 року, та зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Сторонами договору погоджено щомісячний платіж у сумі 437,55 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та період виплати з 25 по 30 число кожного місяця (п. 7.1. договору).

Згідно з п.7.3 договору в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за договором виступає іпотека: будинок в. АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 01.10.2020 року згідно розрахунку має заборгованість перед банком в сумі 281 598,18 доларів США.

Позивач у заявленому позові просив на свій розсуд стягнути від боржника частину суми заборгованості за кредитним договором № MKH7GK00000033 від 05.06.2007 року в розмірі 93253.13 доларів США, що складається з 26 705.27 доларів США заборгованість за кредитом, 55176.86 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 11371 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом.

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ч.ч.1,2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що у серпні 2009 року позивач звернувся до ОСОБА_1 з позовом та пред`явив вимогу про дострокове повернення кредиту і сплати відсотків за користування ним і відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду у справі № 2п-1121/10 від 03.03.2010 року, яке набрало законної сили з ОСОБА_1 на користь позивача вже стягнуто заборгованість за кредитним договором № MKH7GK00000033 від 05.06.2007 року в сумі 319674,97 грн.

Таким чином позивач повторно заявив вимоги до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором та повторно, виходячи з наданого розрахунку, просить стягнути з відповідача тіло кредиту та проценти, які продовжує нараховувати станом на 01.10.2020 року.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що 11.06.2012 року банком також направлено відповідачу ОСОБА_1 рекомендованим листом вимогу, яка отримана останнім 15.06.2012 року, про повернення суми кредиту в повному обсязі, процентів, комісії, штрафних санкцій в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги, після чого лише 08.02.2016 року звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тобто, після пред`явлення до позичальника вимоги про дострокове повернення кредиту право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється.

З врахуванням вищенаведеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у заявлених вимогах у зв`язку з їх безпідставністю.

Також колегія суддів зауважує, що згідно Інформації з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, Банк в позасудовому порядку звернув стягнення на предмет іпотеки - будинок в. АДРЕСА_1 , яким було забезпечено зобов`язання відповідача за кредитним договором, і 21.11.2016 за банком було здійснено державну реєстрацію права власності на дане нерухоме майно, в зв`язку з чим зобов`язання боржника за кредитним договором припинилися, а будь які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Однак, про дані обставини позивач суд не повідомив, натомість 26.11.2020 року подав уточнену позовну заяву, в якій просив стягнути з відповідача заборгованість станом 01.10.2020 року у розмірі 93253.13 доларів США, що свідчить про недобросовісну поведінку позивача і зловживання своїми процесуальними правами.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 22 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 14 жовтня 2022 року.

Головуючий :

Судді: