РІШЕННЯ

Іменем України

17.10.2022 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Мартьянової С.М.

при секретарі - Сеньків А.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

10.06.2016 року позивач звернулася до суду з позовом про стягнення суми боргу, в якому просила суд стягнути на її користь з відповідача суму боргу у розмірі 375000,00 грн.

В обґрунтування позову посилається на те, що згідно договору позики від 01.04.2015 року укладеного між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 , ОСОБА_1 позичила грошові кошти відповідачу, які та зобов`язалася повернути з відсотками до 10.10.2015 року.

Повернення грошових коштів відбувається в приміщенні бізнес-центру в АДРЕСА_1 .

На виконання умов договору позики, позивачем було передано відповідачу позику в розмірі 375000,00 грн. під час підписання вказаного договору, а отже відповідач підписавши договір позики тим самим підтвердила факт отримання нею грошей від позивача.

Відповідно до договору позики, позичальник зобов`язується повернути всю суму позики до 10.10.2015 року, однак з цього часу минуло більше пів року, а зобов`язання відповідачем залишаються невиконаними.

У зв`язку з вище викладеним, позивач і була змушена звернутися до суду з даним позовом.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.06.2016 року головуючим суддею визначено суддю Дзеньдзюру С.М.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 15.06.2016 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому засіданні.

Ухвалою судді Дзеньдзюри С.М. Франківського районного суду м. Львова від 14.07.2016 року визнано мирову угоду, укладену між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 . Провадження у даній справі закрито.

Ухвалу суду оскаржила Львівська місцева прокуратура №3в інтересах держави в особі Львівської міської ради.

Постановою колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області 19 грудня 2017 року ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 14 липня 2016 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.01.2018 року головуючим суддею визначено Мартьянову С.М.

Ухвалою суду від 08.02.2018 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, прийнято до свого провадження і здійснено розгляд справи в загальному порядку спочатку зі стадії підготовчого провадження.

16.10.2019 року сторонами була подана до суду мирова угода, яку вони просили затвердити.

Ухвалою суду від 22.08.2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - відмовлено.

Ухвалою суду від 29.09.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, від останнього надійшла заява, в якій позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, проти ухвалення рішення не заперечували. Також просили розглядати справу у їх відсутність.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день час та місце повідомлялась належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Проте, в матеріалах справи відсутній договір позики від 01.04.2015 року, який укладений між позивачем та відповідачем на суму у розмірі 375000, 00 грн.

Окрім того, в апеляційній скарзі на ухвалу суду від 14.07.2016 року Львівською місцевою прокуратурою №3 було вказано, що на їх думку укладена угода є метою створення фіктивного правового спору для узаконення реконструкції (будівництва) на підставі рішення суду.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завдання цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Згідно з ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, позивачі розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ст. 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Таким чином, надання доказів, які мають бути належними, допустимими та достовірними з метою підтвердження своїх вимог та заперечень є процесуальним обов`язком сторін у справі.

При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Позивачем не заявлялись письмові або усні заяви чи клопотання про витребування, надання або долучення до матеріалів справи будь-яких інших доказів, на підтвердження обґрунтувань та вимог позову щодо наявності договору позики.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

У відповідності до частини 1 та частини 2 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом.

Суд зазначає, що позивачем в супереч вимогам вищезазначеного закону не надано будь-яких даних, на підставі яких суд міг би встановити наявність зазначених позивачем обставин (фактів), якими обґрунтовуються її вимоги.

З огляду на викладене вище, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та підстав позову, наданих позивачем доказів, та оцінивши наявні у справі докази на предмет їх належності, достовірності та достатності, аналізуючи встановлені у справі обставини, та приймаючи до уваги відсутність доказів на доведеність вимог позову, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з його недоведеністю.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові, на підставі чого понесені позивачем судові витрати по справі, які складаються з судового збору, не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 11, 12, 76, 77, 81, 133, 141, 280, 284, 354 ЦПК України, ст.ст.1046, 1047, 1048 ЦК України, -

у х в а л и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Мартьянова С.М.