Справа №750/3462/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2022 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого - судді Кузнєцова Д.В.

при секретарі судового засідання Карпішиній С.С.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача - адвоката Ткачука В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, у якому вказав, що 28.01.2021 року гр. ОСОБА_2 , перебуваючи в організації, де він працював директором (Департамент фінансів Чернігівської обласної державної адміністрації), з метою ревізії вранці зайшла в кабінет, де була проведена робоча нарада. Обстановка була спокійною та діловою, свідком чого є провідний спеціаліст відділу бухгалтерського обліку, звітності та організаційної роботи ОСОБА_3 , яка була присутня в приймальні і може підтвердити, що відповідач по справі спокійно та впевнено залишала кабінет. Пізніше позивачу стало відомо про те, що з невідомих мотивів відповідач подала заяву на ім`я керівника апарату обласної державної адміністрації, де звинуватила ОСОБА_1 в розпиванні алкогольних напоїв та перебування на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння. На підставі, в тому числі цієї заяви, розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 04.02.2021 року №11-в «Про порушення дисциплінарного провадження щодо ОСОБА_1 » позивач був відсторонений від виконання посадових обов`язків та в подальшому звільнений згідно з розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 19.03.2021 року №66-к «Про ОСОБА_1 ». Разом з тим, як вказує позивач, дисциплінарною комісією, яка створена на підставі розпорядження голови обласної державної адміністрації від 04.02.2021 року №11-в «Про порушення дисциплінарного провадження щодо ОСОБА_1 » за заявою ОСОБА_2 рекомендовано голові обласної державної адміністрації закрити дисциплінарне провадження в частині порушення Присяги державного службовця та/або порушення правил етичної поведінки державних службовців. Тобто, за словами позивача, звинувачення ОСОБА_2 в тому, що він її нецензурно ображав і які позивач категорично відкидає, визнано дисциплінарною комісією недоведеним. Звинувачення відповідача в розпиванні алкогольних напоїв та перебування на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння позивач також категорично відкидає, про що є покази свідків, надані органам поліції. За змістом позову, актом судово-медичного дослідження (обстеження) на стан сп`яніння зроблено висновок, що позивач був тверезий. Постановою адміністративної комісії при виконавчому комітеті Чернігівської міської ради №6/58 від 19.02.2021 року закрито справу у зв`язку з відсутністю в діях позивача події і складу адміністративного правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 179 КУпАП, тобто, як вказує ОСОБА_1 , також визнано, що він був тверезий. Позивач зазначає, що після вказаних подій він відчув різке погіршення самопочуття, підвищився артеріальний тиск, з`явився стан гіпертонічного кризу, загострилися симптоми хронічних хвороб, з 18.02.2021 року по 05.03.2021 року вимушений був проходити курс лікування. Як йдеться у позові, невмотивованими, незаконними та цілеспрямованими діями ОСОБА_2 позивачу була нанесена тяжка моральна шкода, останній перебував в стані стресу, був зганьблений перед підлеглими, колегами та керівництвом області, його престиж був знищений, довіра до нього як керівника була підірвана, ОСОБА_1 втратив сталі зв`язки з колегами тощо.

З огляду на викладене, уточнивши позовні вимоги, позивач просить суд зобов`язати ОСОБА_2 спростувати відомості, які не відповідають дійсності, і ганьблять його честь та гідність, ділову репутацію шляхом:

а) подання заяви в Чернігівську обласну державну адміністрацію про те, що вона вибачається за надання недостовірної та бездоказової інформації щодо того, що позивач розпивав алкоголь та був в стані алкогольного сп`яніння;

б) перед підлеглими позивача визнати, що вона написала неправду щодо нього в заяві на ім`я керівника апарату Чернігівської обласної державної адміністрації щодо того, що позивач розпивав алкоголь на робочому місці та перебував в стані алкогольного сп`яніння;

- стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 108 000 грн.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова Маринченко О.А. від 05.05.2021 року передано справу №750/3462/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації на розгляд Богунському районному суду м. Житомира.

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 16.07.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено проводити за правилами загального позовного провадження.

06.10.2021 року подано відзив, в якому представник ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування заперечень адвокат Ткачук В.В. зазначив, що відносно нетверезого стану позивача його довіритель висловила припущення та як представник перевіряючого органу ОСОБА_2 мала право звернутися до керівництва ОСОБА_1 на факт встановлення чи не встановлення факту його сп`яніння. ОСОБА_2 звернулася з рапортом як службова особа до керівництва позивача про те, що останній не зміг надати їй як перевіряючому органу необхідний документ, а також вказала у заяві, що ОСОБА_1 розпивав на робочому місці якусь коричневу рідину. Відповідно до ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.03.2021 року у справі №750/2415/21 ОСОБА_1 звертався до суду з позовною заявою до КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» Чернігівської обласної ради про визнання недійсним медичного діагнозу, а саме скасування факту встановлення сп`яніння, але судом було відмовлено у відкритті провадження у справі, ухвала суду не оскаржувалась, а виписка №139 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого була предметом перевірки при розгляді справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності і даному доказу в адміністративній справі була надана правова оцінка. Таким чином, як вказує представник відповідача, медичним обстеженням ОСОБА_1 було встановлено фізичний стан сп`яніння. Представник також звертає увагу на те, що ОСОБА_2 не розголошувала інформацію, на її думку, неприємних відносин ОСОБА_1 до неї як перевіряючого органу, не зверталася до соціальних мереж з висловлюваннями (викладеними у її заяві) відносно позивача, не зверталася до засобів масової інформації, не зверталася до телебачення задля розповсюдження свої особистої думки. Також не розповсюджувала своєї думки в місцях масових зборів людей. Не було публікацій заяви ОСОБА_2 і саме обмежень права ОСОБА_1 на його приватне та сімейне життя. Таким чином, ОСОБА_2 реалізувала своє право на звернення відповідно до ст. 40 Конституції України та Закону України «Про звернення громадян», в якій містилася пропозиція за наведеними фактами провести службове розслідування відносно позивача ОСОБА_1 .

В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позовної заяви з підстав, у ній наведених, просив їх задовольнити. Додав, що відновлений на посаді директора Департаменту фінансів Чернігівської ОДА з 04.10.2021 року. Від судових витрат відмовляється.

Позивач в судове засідання 21.09.2022 року не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача - адвокат Ткачук В.В. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив. Додав, що відповідач припускала, що позивач був у нетверезому стані, оскільки позивач дійсно розпивав рідину коричневого кольору, але ОСОБА_2 не знає що то було. ОСОБА_2 не стверджувала достеменно, що позивач був у нетверезому стані. Як і позивач представник додав, що судові витрати не заявляє.

В судове засідання 21.09.2022 року представник відповідача не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, у задоволенні позову просить відмовити з підстав, наведених у відзиві.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази окремо та в їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Встановлено, що 28.01.2021 року начальником відділу контролю за місцевими бюджетами Управління Північного офісу Держаудитслужби в Житомирській області Шавлович Л.С. на ім`я керівника апарату Чернігівської ОДА була подана заява, зі змісту якої слідує, що відповідач при проведенні ревізії обласного бюджету Чернігівської області в Департаменті фінансів Чернігівської ОДА 28.01.2021 року о 15 год. 30 хв. зайшла в кабінет директора з метою з`ясування питань, що стосуються подання відповідей на запити працівників Держаудитслужби. Однак ОСОБА_1 повідомив, що не має такого документу як акт ревізії обласного бюджету, і почав відповідача нецензурно ображати, погрожувати звільненням з роботи, розпиваючи при цьому якусь коричневу рідину з бокалу. На думку ОСОБА_2 , на момент розмови ОСОБА_1 перебував у нетверезому стані, а тому відповідач просила вжити відповідні заходи згідно законодавства до ОСОБА_1 .

Розпорядженням голови Чернігівської обласної державної адміністрації №ІІ-в від 04.02.2021 року порушено дисциплінарне провадження з метою визначення ступеня вини, характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку директора Департаменту фінансів Чернігівської ОДА ОСОБА_1 , відсторонено його від виконання посадових обов`язків на час здійснення дисциплінарного провадження.

Постановою адміністративної комісії при виконавчому комітеті Чернігівської міської ради №6/58 від 19.02.2021 року у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 179 КУпАП справу закрито.

На підставі розпорядження голови Чернігівської обласної державної адміністрації №66-к від 19.03.2021 року застосовано дисциплінарне стягнення до директора Департаменту фінансів Чернігівської ОДА ОСОБА_1 за вчинення ним дисциплінарного проступку - появу державного службовця на службі в нетверезому стані, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 65 Закону України «Про державну службу», звільнено ОСОБА_1 з посади директора Департаменту фінансів Чернігівської ОДА (п. 4 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу»).

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.09.2021 року визнано протиправним розпорядження Чернігівської ОДА від 19.03.2021 року №66-к. Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту фінансів Чернігівської ОДА з 20.03.2021 року. Стягнуто з Департаменту фінансів Чернігівської ОДА на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.03.2021 року по 21.09.2021 року в розмірі 202 769,28 грн.

На підставі рішення суду 21.09.2021 року в.о. голови Чернігівської обласної державної адміністрації Івановим Д. видано розпорядження №243-к про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту фінансів Чернігівської ОДА з 20.03.2021 року.

Відповідно до статті 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності.

Згідно із статтею 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

За змістом ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Статтею 68 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація (частина перша статті 201 ЦК України).

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканим. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно із роз`яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

У пункті 18 вказаної Постанови зазначено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України та норм ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (п. 19 Постанови).

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства». Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року,Karpyuk And Others v Ukraine, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

ЄСПЛ вказує, що «у своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції. Однак навіть якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (UKRAINIAN MEDIA GROUP v. UKRAINE, № 72713/01, § 41, 42, ЄСПЛ, 29 березня 2005 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року в справі № 761/35290/19 (провадження № 61-12865св20) зроблено висновок, що «за змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. […] За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. […] Таким чином, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції. Із змісту інформації, поширеної ТОВ «Європейська медіа група» в мережі Інтернет на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_9, у публікаціях від ІНФОРМАЦІЯ_6 за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_1 під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_10 », та від ІНФОРМАЦІЯ_2 за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_7», убачається, що висловлювання за своїм змістом є оціночними судженнями, які є вираженням суб`єктивної думки особи щодо зазначених в них обставин, тому не є недостовірною інформацією. Аналіз змісту оспорюваних публікацій свідчить про відсутність твердження про конкретні факти (час, спосіб, кількість тощо) і вказує на те, що по суті в ньому викладені оціночні судження особи. Оцінити правдивість чи правильність такого висновку неможливо, а оціночні судження спростуванню не підлягають».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року в справі № 490/9966/19 (провадження № 61-9138св21) вказано про те, що «право на недоторканність ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку. Поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 Конвенції захищає погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Колегія суддів зауважує, що чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а публічні особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики. Хоча виступ ОСОБА_2 в програмі «Телевізійна служба новин» на телеканалі «1+1» і містив провокативні вислови, однак ці висловлювання не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони є оцінкою дій і не містять ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише дають можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями. Посилання суду апеляційної інстанції на те, що відповідач звинуватив позивача у скоєнні конкретних злочинів, не мають під собою жодних підстав, оскільки останній висловлював свою думку стосовно певного кола політичних діячів, використовуючи провокативну риторику та інші характерні для оціночних суджень мовно-стилістичні засоби, і до цього висловлювання не можуть застосовуватись критерії кримінальних звинувачень. Висловлювання ОСОБА_2 є оціночним судженням, оскільки відображають власні думки відповідача, його особисте сприйняття діяльності певного кола осіб і не можуть бути витлумачені як повідомлення конкретних фактів з життя позивача».

Отже, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

На переконання суду, оскаржувана інформація має характер оціночних та особистих суб`єктивних суджень відповідача, не містить однозначного твердження про факт вчинення позивачем конкретних дій чи правопорушень (зокрема, відповідач у заяві використала словосполучення «на мою думку»), а також відсутні належні та допустимі докази того, що відповідачем була поширена інформація, яка порушує особисті немайнові права позивача, або завдає шкоди його відповідним особистим немайновим благам чи перешкоджає йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, що виключає юридичний склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Відмовляючи у позові судом також звернуто увагу на роз`яснення, що містяться у пунктах 11 та 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1.

Так, у пункті 11 постанови вказано, що відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, зокрема при підписанні характеристики тощо, є юридична особа, в якій вона працює. У разі поширення такої інформації посадовою чи службовою особою для визначення належного відповідача судам необхідно з`ясовувати, від імені кого ця особа виступає. Якщо посадова чи службова особа виступає не від імені юридичної особи і не при виконанні посадових (службових) обов`язків, то належним відповідачем є саме вона.

З матеріалів справи вбачається, що викладена у заяві від 28.01.2021 року на ім`я керівника апарату Чернігівської ОДА інформація про нібито перебування гр. ОСОБА_1 у нетверезому стані 28.01.2021 року була поширена ОСОБА_2 як начальником відділу контролю за місцевими бюджетами Управління Північного офісу Держаудитслужби в Житомирській області безпосередньо при виконанні своїх посадових обов`язків. Про це відповідач особисто і вказала у згаданій заяві.

Таким чином належним відповідачем у даній справі мало бути Управління Північного офісу Держаудитслужби в Житомирській області. Проте позивач відповідного клопотання про заміну неналежного відповідача в порядку статті 51 ЦПК України не заявляв, а суд не наділений повноваженнями заміни відповідача за власною ініціативою.

Крім того, у пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 міститься роз`яснення, що суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. Такий спосіб захисту дозволяється указати виключно у мировій угоді, проте в ході судового розгляду сторони не дійшли до переконання врегулювати спір шляхом укладання такої угоди.

Відповідно до статті 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, тому вони задоволенню також не підлягають.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмови позивачу у задоволенні його вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 201, 277, 280, 297 ЦК України, Законом України «Про інформацію», ст.ст. 2-5, 10-13, 76-81, 89, 263-265, 352, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя Д.В. Кузнєцов