Справа №461/4335/22
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 жовтня 2022 року Галицький районний суд м. Львова
в складі: головуючої судді Волоско І.Р.
секретар судового засідання Євтушенко В.Ю.
за участю: позивача ОСОБА_1
представника відповідача ОСОБА_2
ОСОБА_1 звернулася з позовом до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна дитяча клінічна лікарня «Охматдит» про стягнення заборгованості.
В обґрунтування даного позову вказує на те, що 23.05.2001 року Відповідач прийняв Позивача на посаду молодшої медсестри молочної кухні, де ОСОБА_1 працює до цього часу. Позивач зазначає, що починаючи з 01.01.2021 року по 30.06.2022 року Відповідач не виконує своїх зобов`язань та ухиляється від виплати заробітної плати в повному обсязі, внаслідок чого, станом на 24.05.2022 року, Відповідач заборгував Позивачу 22 746,23 грн. У зв`язку з наведеним, просить стягнути з відповідача Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна дитяча клінічна лікарня «Охматдит» нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.01.2021 року по 30.06.2022 року у розмірі 22 746, 23 грн.
Представником відповідача ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовні вимоги позивача є необгрунтованими та безпідставними, так як усі нарахування заробітної плати були здійсненні у відповідності з вимогами чинного законодавства.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові. Просить позов задоволити.
Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позов заперечила та просили відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві.
Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
При цьому, виходячи з положень ст. 16 ЦК України особа звертається до суду за захистом свого порушеного права.
Вислухавши сторони, перевіривши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працює на посаді молодшої медсестри молочної кухні Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна дитяча клінічна лікарня «Охматдит» з 23 травня 2001 року.
Відповідно ст. 94 КЗпП України та ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу
Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
21.07.2022 року на вимогу позивача ОСОБА_1 їй було надано довідку про доходи для одержання податкової знижки відповідно до форми, затвердженої Наказом Міністерства праці та соціальної політики України 27 серпня 2004 року № 192 (у редакції наказу Міністерства соціальної політики України від 05 червня 2015 року № 591).
Відповідно до форми довідки про доходи затвердженої Наказом Міністерства праці та соціальної політики України 27 серпня 2004 року № 192 (у редакції наказу Міністерства соціальної політики України від 05 червня 2015 року № 591), в таблиці такої довідки наводяться відомості нарахованої заробітної плати, а також суми податків, які сплачуються працівником з заробітної плати.
Відповідно до вимог ст. 171.1 Податкового кодексу України, при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен утримувати (відраховувати) по кожному працівнику податок на доходи фізичних осіб (ПДФО) 18 % та військовий збір (ВЗ) 1,5 %.
ПДФО сплачується на підставі Розділу IV ПКУ.
Відповідно до ст. 162.1.1 ПКУ, платником податку є фізична особа - резидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні
Відповідно до ст. 163.1.1 ПКУ, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.
Відповідно до ст. 164.1 ПКУ базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
Відповідно до ст. 167.1 ПКУ, ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих), у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.
Відповідно до ст. 171.1 ПКУ, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.
З метою забезпечення фінансування заходів з підвищення обороноздатності держави тимчасово з 3 серпня 2014 року Законом України від 31 липня 2014 року № 1621-VII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України» в Україні введено військовий збір.
З моменту його запровадження планувалося надати відповідному збору тимчасовий характер і встановити термін його дії до 1 січня 2015 року.
Однак, Законом України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 1 січня 2015 року, термін дії військового збору продовжений, а тимчасовий характер його дії замінено на невизначений час, а саме до набрання чинності рішення Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України.
Основним нормативно-правовим актом, що визначає механізм сплати військового збору, є ПКУ.
При цьому, спеціального розділу, який регламентує порядок і умови виконання зобов`язань щодо сплати такого збору, у Кодексі немає.
Відповідно до підпункту 1.4 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПКУ нарахування, утримання та сплата (перерахування) військового збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 ПКУ, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту (1,5 відсотка від об`єкта оподаткування).
Згідно з підпунктом 1.1 пункту 16-1 підрозділу 10 Розділу XX ПКУ, платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 ПКУ, а саме: фізична особа-резидент (фізична особа, яка має місце проживання в Україні), яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи;
Об`єктом оподаткування відповідно до ст. 163 ПКУ є, зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.
У відповідності з положеннями підпункту 1.4 пункту 16-1 Підрозділу 10 Розділу XX ПК України нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 ПК України.
Підпунктом 1.5 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПКУ передбачено, що відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету згідно зі статті 171 ПКУ з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника.
Відповідно до підпункту 1.6. пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПКУ платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 ПКУ.
Отже, якщо від нарахованої зарплати (так звана зарплата «брудними») відняти ПДФО, ВЗ, а також інші утримання (якщо такі є), то отримаємо так звану зарплату «чистими» («на руки», «до видачі»), а тому сума нарахованої заробітної плати та сума виплаченої заробітної плати завжди буде відрізнятися.
Крім того, кожний роботодавець зобов`язаний нараховувати і сплачувати до бюджету єдиний соціальний внесок (ЄСВ) у розмірі 22 % від нарахованої заробітної плати (ст. ст. 7-8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).
ЄСВ не входить до системи оподаткування та сплачується з метою забезпечення захисту прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (лікарняний, нещасний випадок на виробництві, пенсійне страхування тощо).
Окрім цього, ст. 30 Закону України «Про оплату праці» зобов`язує чітко інформувати працівника про усі види виплат та відрахувань.
Міністерство соціальної політики України у листі від 20.10.2017 № 262/0/101-17 звертає увагу, що «чіткої форми (виду) повідомлення про розмір заробітної плати нормативно-правовими актами не встановлено. Як правило, в лікарні працівникам на їх вимогу надається розрахунковий лист про дані щодо сум, які належать до виплати працівнику, та відрахувань з них.
Як вбачається з довідки №72 від 21.07.2022 року для одержання податкової знижки, нею підтверджується факт виконання позивачем податкових зобов`язань в період з січня 2021 р. по червень 2022 р. При цьому, вказана довідка жодним чином не підтверджує факту заборгованості з виплати заробітної плати позивачу за період з 01.01.2021 року по 30.06.2022 року у розмірі 22 746, 23 грн.
Крім того, надані позивачем витяги з історії по картковому рахунку від 20.07.2022 за період з 01 січня 2021 року по 20 червня 2022 року є лише інформацією про рух коштів на рахунку позивача та підтверджують той факт, що кошти по заробітній платі, після утримання (відрахування) відповідачем усіх податків і зборів, надходили на картковий рахунок позивача.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України на кожну із сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ч.4 ст.81 ЦПК України).
Стаття 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 78 ЦПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Стаття 80 ЦПК України встановлює, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст.83 ЦПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Таким чином, з урахуванням викладеного, суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, є необґрунтованими, та такими, що не підлягають до задоволення, оскільки позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин, якими вона обґрунтовує позовні вимоги, а саме - не надано доказів, які б підтверджували факт заборгованості по заробітній платі на суму 22 746 грн 23 коп, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.
Вирішуючи питання про стягнення з позивача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Як вбачається з матеріалів справи, з метою надання правничої допомоги, відповідачем було укладено договір № 106-2240 від 04 липня 2022 р. про надання юридичних послуг (на умовах абонентського обслуговування), згідно з яким ОСОБА_3 , в особі її директора, адвоката Лемик Роксолани Ярославівни отримала оплату в розмірі 10 000,00 грн. (десять тисяч гривень 00 коп.), за надання правової допомоги (адвокатських послуг) і забезпечення представництва інтересів Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна дитяча клінічна лікарня «ОХМАТДИТ» (надалі КНП ЛОР «ЛОДКЛ «ОХМАТДИТ»), у справі № 461/4335/22 за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправним наказу про стягнення заборгованості із заробітної плати.
На підтвердження сплати вказаної суми за Договором відповідачем до матеріалів справи долучено акт №2 приймання передачі наданих юридичних послуг від 23 серпня 2022 р.) до договору №106-2240 від 04 липня 2022 p.; платіжне доручення №4318 від 01.09.2022 р. про перерахування КНП ЛОР «ЛОДКЛ «ОХМАТДИТ» оплати за надання юридичних послуг в розмірі 10 000 грн.
Разом з цим, суд вважає, що визначена адвокатом сума гонорару є необґрунтованою, такою, що не відповідає складності справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, обсягом, наданих адвокатом послуг, з огляду на наступне.
В частині 4 ст. 137 ЦПК України зазначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом; вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Зокрема, частина 5 ст. 137 ЦПК України, вказує на те, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд мас виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи».
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 в справі № 362/3912/18.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Як вбачається з матеріалів справи, правнича допомога адвоката полягала у підготовці відзиву на позовну заяву та відвідуванні одного судового засідання, на якому й було прийнято рішення про відмову в задоволені позову.
Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що при ухваленні рішення не було вирішено питання про стягнення витрат на правову допомогу, у задоволенні позову відмовлено, а відповідач отримав адвокатські послуги, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відовідача витрати на професійну правничу допомогу.
Разом з цим, суд вважає, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, а тому, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України, слід зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Щодо судового збору, то у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, а також тим, що позивач звільнена від сплати судового збору, судові витрати по справі відшкодовуються за рахунок держави та розподілу в порядку ст. 141 ЦПК України не підлягають.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352-354 ЦПК України, суд
у задоволені позову ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна дитяча клінічна лікарня «Охматдит» про стягнення заборгованості - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна дитяча клінічна лікарня «Охматдит» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень 00 коп.
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 18.10.2022 року.

Суддя Волоско І.Р.