справа № 359/278/21
головуючий у суді І інстанції Яковлєва Л.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 6 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Золочівської сільської об`єднаної територіальної громади про позбавлення батьківських прав та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Золочівської сільської об`єднаної територіальної громади про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Золочівської сільської об`єднаної територіальної громади про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову вказувала, що сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, життям доньки не цікавиться, матеріально не забезпечує, з дитиною спільно час не проводить та зв`язку не має. У зв`язку з цим, на підставі ст. 8, 11 - 13 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 141, 150, 164, 180 СК України ОСОБА_1 просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У травні 2021 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог - Служба у справах дітей та сім`ї Подільської у м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, яка ухвалою суду від 15 червня 2021 року прийнята до розгляду та об`єднана в одне провадження разом з первісним позовом.

Зустрічним позовом ОСОБА_2 просив суд зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкод йому, як батьку, спілкуватись з донькою - ОСОБА_3 без присутності матері шляхом повідомлення ОСОБА_2 про зміну місця проживання та реєстрації дитини.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 6 липня 2022 року у задоволенні первісного позову про позбавлення батьківських прав відмовлено та у задоволенні зустрічного позову про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду ОСОБА_1 звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати частково рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що батько дитини ніколи не проживав разом з дитиною, останній раз бачив свою дочку, коли дитині виповнилося лише десять місяців. Крім того ніколи не намагався поспілкуватися з мамою своєї доньки с приводу зустрічей з дитиною, прийняття участі у житті дитини, або щодо утримання дитини, тощо, що підтверджується наявними у справі доказами.

Звертає увагу суду на те, що з усіх організацій та навчальних закладів де навчається, займається, проходить лікування дитина, наявні відповіді, що жодного разу батько дитини не приходив, не цікавився її станом, розвитком, участі в її житті не приймає; добровільно кошти на утримання дитини не сплачував, навпаки затягував розгляд справи про стягнення аліментів, змінював місце реєстрації, місце роботи, працюючи і маючи можливість утримувати дитину він намагався будь-яким способом уникнути утримання, що також підтверджується про начебто його сплату коштів і через час повернення на оплату додаткових витрат за рішенням суду. В подальшому лише згідно примусу та завдяки виконавчому провадженню кошти були сплачені.

Також звертає увагу суду на те, що жодних підтверджень про начебто перебування під вартою ОСОБА_2 , тощо за весь час судового розгляду жодного доказу не було надано, та усі свідк, мати дитини щодо відповідних обставин категорично заперечували. На підставі яких саме допустимих доказів суд визнав встановленими ці обставини про перебування відповідача під вартою з 2014 року по 2019 рік - не відомо. Вказує, що відповідні обставини спростовується іншими обставинами про заснування юридичної особи, співзасновником якої є ОСОБА_2 , зміною його реєстрації, тощо. Протягом трьох років розгляду судових процесів батьку було відомо де знаходиться дитина, але жодних спроб спілкування та бажання приймати участь у її житті не було. Зустрічний позов поданий лише для затягування судового розгляду на підставі надуманих обставин, належними доказами не підтверджений, що і стало підставою для відмови у позовних вимогах.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адокат ОСОБА_4 заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Позивач ОСОБА_1 (її представник) та третя особа (її представник) до суду апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення судової повістки-повідомлення на електронну адресу, що підтверджується матеріалами справи.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників, що не з`явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для застосування такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо доньки ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_1 не було доведено та судом не було встановлено наявності такого обов`язкового елементу, як винності в умисному ухиленні батька від виконання його батьківських обов`язків.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Наведене підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого 12 листопада 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві.

23 жовтня 2021 року Подільською районною в м. Києві Державною адміністрацією видано розпорядження № 739, яким ОСОБА_1 надано дозвіл змінити прізвище малолітньої доньки ОСОБА_3 з « ОСОБА_3 » на прізвище « ОСОБА_3 », у зв`язку з чим 31 грудня 2021 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 .

Батьки дитини - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не перебували і не перебувають між собою у шлюбі. В той же час ОСОБА_2 з 4 липня 2007 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , від якого подружжя ІНФОРМАЦІЯ_2 народило спільного сина ОСОБА_9 . Наведене підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим повторно 25 квітня 2018 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва Державним центром розвитку сім`ї та свідоцтвом про народження сина серії НОМЕР_4 виданим 6 вересня 2019 року Солом`янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Матеріальним забезпеченням доньки ОСОБА_3 та її духовним розвитком займається ОСОБА_1 . Наведене підтверджується гарантійним листом з Фітнес клубу Sportlife від 8 липня 2020 року (дитина відвідувала спортивні тренування, садочок та займалась гімнастикою); медичною документацією щодо проведення ортодонтичного лікування ОСОБА_3 ; листами та характеристикою на дитину від 11 листопада 2020 року, 15 і 17 вересня 2021 року з Гімназії № 107; листами від 3 листопада 2020 року та від 13 вересня 2021 року з Київської дитячої музичної школи № 1 Якова Степового; договором оренди ОСОБА_1 житла для мешкання разом з донькою; довідкою Дитячо - юнацької спортивної школи дерюгіних від 26 травня 2021 року за № 078/01-64. Доказів протилежного до суду першої інстанції сторонами у справі не було надано.

Згідно Інформаційної довідки про психологічно - діагностичні консультації з ОСОБА_3 від 15 грудня 2020 року за № 94 психологом здійснено наступні зауваження : «…поведінка батька дитини спричинила ОСОБА_3 потужний стрес і стала травмуючою подією в її житті, що простежується на несвідомому рівні. В подальшому несвідомі переживання і психічні процеси ОСОБА_3 можуть викликати непередбачувані наслідки для її психічного і соматичного здоров`я… Рекомендовано дитині пройти курс психологічної реабілітації для усунення наслідків дистресу, спричиненого сімейною ситуацією протягом одного року; ОСОБА_3 рекомендовано жити з мамою, а батькам дитини пройти курс батьківського психологічного консальтування…».

В період з січня 2019 року по квітень 2020 року ОСОБА_2 працював на основному місці роботи на посаді юриста у ТОВ «Акваленд». З вересня 2020 року працює на основному місті роботи на посаді юриста у ТОВ «ВіДіПі Холдинг».

3 грудня 2020 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області ухвалив судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнив частково та стягнув з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 частки заробітку (доходу) батька, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 22 березня 2019 року до досягнення дитиною повноліття.

У зв`язку з цим, на виконання даного судового рішення, на підставі постанови державного виконавця Бориспільського ВДВС від 11 лютого 2021 року відкрито виконавче провадження № 64393728.

Згідно довідки Бориспільського міськрайонного відділу ВДВС Центрального міжрегіона-льного управління міністерства юстиції (м. Київ) від 25 березня 2021 року за №19603 у ОСОБА_2 за період з 22 березня 2019 року по 31 січня 2021 року наявна заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 23 456 грн 42 коп.

За рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 2 липня 2021 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнено додаткові витрати на лікування і розвиток доньки ОСОБА_3 в розмірі 6 285 грн, у зв`язку з чим відкрито виконавче провадження № 66893944.

Постановою державного виконавця Бориспільського ВДВС від 1 жовтня 2021 року закрито виконавче провадження на підставі виконання ОСОБА_2 вказаного судового рішення та сплати боргу в розмірі 6 285 грн.

Згідно ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

За змістом Висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Золочівської сільської ради від 25 листопада 2021 року даний орган не вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо дочки ОСОБА_3 .

Відповідно до Висновку органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 20 липня 2021 року вирішено вважати недоцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо доньки ОСОБА_3 та недоцільним усувати перешкоди у його спілкуванні з дитиною.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частина першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених норм права дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Крім того, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

Судом на перше місце ставляться "якнайкращі інтереси дитини", оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Водночас позбавлення батьківських прав щодо дитини є крайнім заходом впливу.

З урахуванням встановлених обставин, слід дійти висновку про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо своєї дитини.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 проти задоволення позову ОСОБА_1 про позбавлення його батьківських прав щодо доньки ОСОБА_3 заперечує.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 49).

ЄСПЛ у справі "Савіни проти України" вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

При цьому, у конкретній ситуації враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 52).

Незацікавленість батька, який сплачує аліменти, додаткові витрати чи непідтримання ним захоплення дитиною, необізнаність про стан здоров`я дитини, тощо не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 753/9433/17.

На думку колегії суддів, у даній справі відсутні достатні причини для позбавлення відповідача батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунуся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка залишилася проживати з матір`ю.

Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що відсутні правові підстави для застосування такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо доньки ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_1 не доведено та судом не встановлено наявності такого обов`язкового елементу, як винності в умисному ухиленні батька від виконання його батьківських обов`язків.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач, не будучи обізнаним про додаткові потреби дитини на духовний, фізичний розвиток, лікування сплатив їх при наявності судового рішення, пред`явленого до виконання. Наведене свідчить про наявність намірів у ОСОБА_2 виконувати батьківські обов`язки щодо дочки ОСОБА_3 та надавати їй матеріальну допомогу.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 8 квітня 2020 року у справі за № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі за №127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі за № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі за № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі за № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі за № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі за №331/5427/17.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника на те, що матеріали справи містять відповідні докази на підтвердження байдужості відповідача до своєї дитини, оскільки та обставина, що вихованням та матеріальним забезпеченням дитини займається позивач, не свідчить про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.

Колегія суддів звертає увагу на те, що звернення ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Золочівської сільської об`єднаної територіальної громади про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, лише підтверджує бажання відповідача брати участь у вихованні дитини.

Посилання скаржника на те, що жодних підтверджень про начебто перебування під вартою ОСОБА_2 , тощо, за весь час судового розгляду не було надано, а свідки та мати дитини щодо відповідних обставин категорично заперечували, не може бути самостійною підставою для задоволення позову.

Також не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення посилання скаржника на те, що надані нею пояснення суд першої інстанції поставив під сумнів, хоча вони повністю відповідають зібраним у справі доказам, оскільки в даному випадку суд оцінив пояснення позивача за своїм внутрішнім переконанням, що відповідає приписам частини 1 статті 89 ЦПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення в частині вирішення первісного позову залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 6 липня 2022 року в частині вирішення зустрічного позову не було оскаржено та не було предметом апеляційного перегляду.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 6 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба