Тарутинський районний суд Одеської області
_________________________________________________________________________
Справа №509/4519/21
Провадження по справі № 2/514/102/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2022 року смт Тарутине

Тарутинський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Тончевої Н.М.,

при секретарі - Георгієвій О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Тарутине цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором в розмірі 345059, 6 гривень, а також суми понесених судових витрат у розмірі 3904гривень. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона на підставі домовленості із відповідачем ОСОБА_2 надавала останньому під реалізацію за обумовлену грошову суму товари текстильної групи ( постільну білизну, ковдри, рушники та інше), а взамін повинна була отримати від такої реалізації грошові кошти.

За вказаним правочином відповідач повинен був здійснювати реалізацію вказаної продукції на торговому місці № НОМЕР_1 на території СТРП № 3 з АС № 3 ТК №1 промислового ринку, який знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , що підтверджується договорами № 63 від 10.07.2018 року та 01.01.2021 року.

Так, на протязі 2019 року липня 2021року Відповідачем від неї було отримано текстильну продукцію та в липні 2021 року нею, в присутності Відповідача, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , було здійснено переоблік товару за результатами якого встановлено недостачу товару на загальну суму 345059, 6 гривень.

З результатами даного перерахунку Відповідач погодився та зазначив, що зобов`язується сплатити заборгованість за закупівельними цінами та з урахуванням вартості розмитнення.

Після проведення зазначеного вище перерахунку, по спливу 10-12 днів, Відповідач в телефонній розмові повідомив їй, що наміру розраховуватись за отриманий товар не має.

Тож позивач, за вказаних обставин, звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою Тарутинського районного суду Одеської області від 01 листопада 2021 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено в порядку спрощенного провадження з повідомленням сторін на 22 листопада 2021року.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Цивільного процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 02.11.2021 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач надав на адресу суду заяву в якій зазначив, що про наявність даного позову йому стало відомо лише 18.11.2021 року з телефонної розмови з сестрою, яка отримала 13.11.2021 року у відділенні « Укрпошта» документи суду. Тож, посилаючись на те, що він працює в місті Київ і не зможе своєчасно зявитися до суду у призначений в ухвалі час, просив відкласти справу і надати йому час для подачі відзиву протягом 15 днів ( т.1, а.с.172).

У відповідності до вимог Цивільного процесуального кодексу України, відповідачу ухвалою суду від 01.11.2021року був встановлений строк для подання відзиву на позовну заяву протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Справу слуханням, з урахуванням вищевказаної заяви відповідача, відкладено на 21 грудня 2021року.

Втім, у визначений заяві строк, відповідач не подав ні відзиву на позовну заяву, ні клопотання про продовження строку на його подання.

Натомість 20 грудня 2021року на адресу суду надійшла заява про перенесення судового засідання від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Врона А.В., в якій останній звернув увагу суду на те, що договір про надання правової допомоги між сторонами укладено тільки 20 грудня 2021року та у зв`язку із зайнятістю просив слухання справи відкласти ( т.1, а.с. 191).

Крім того, від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Врона А.В. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить поновити ОСОБА_2 строк на подачу відзиву на позовну заяву у зв`язку з юридичною необізнаністю, відсутністю фінансових можливостей, а також необхідністю значного часу для пошуку адвоката.

Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

За таких обставин суд вважає, що відповідач пропустив строк на подання відзиву з поважних причин.

Так, у відзиві представник відповідача ОСОБА_2 адвоката Врона А.В., зазначив, що відповідач ОСОБА_2 із позовними вимогами ОСОБА_1 не згоден і вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Так, у позові Позивач зазначає, що підставою для звернення до суду стало порушення Відповідачем договірних зобов`язань, у зв`язку із чим у Відповідача виник обов`язок відшкодувати вартість нестачі товару та Позивач посилається на договір № 63 від 01.01.2021року.

Так, з матеріалів справи вбачається, що даний договір є договором оренди торгового місця, укладений між суб`єктом підприємницької діяльності фізичною особою ОСОБА_1 , свідоцтво про державну реєстрацію № НОМЕР_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 та суб`єктом підприємницької діяльності фізичною особою ОСОБА_2 , свідоцтво про державну реєстрацію № ВО2 № 930616, ідентифікацій код НОМЕР_4 .

Таким чином, укладаючи даний договір сторони діяли як суб`єкти підприємницької діяльності. Крім того, заявлені вимоги щодо відшкодування вартості нестачі товару стосуються здійснення підприємницької діяльності. У зв`язку з чим вважає, що дана справа не підсудна Тарутинському районному суду Одеської області та повиння розглядатися за правилами Господарського процесуального кодексу.

Крім того, відповідач орендував у позивачки торгове місце для здійснення підприємницької діяльності тож даний договір не стосується та не може породжувати зобов`язання з приводу реалізації будь-яких товарів , оскільки предметом даного договору є передача у володіння та користування саме торгівельного місця, а не товарів для іх подальшої реалізації.

Стверджуючи про існування між позивачем та відповідачем цивільно правових відносин у зв`язку з чим відповідач зобов`язувався реалізувати товари текстильної групи та сплачувати кошти від такої реалізації позивачу, останньою не було надано суду жодного належного доказу, який би підтверджував існування даних обставин.

В свою чергу, Позивач надала суду відповідь на відзив в якому зазначила, що адвокат Врона А.В. подав до суду відзив на позовну заяву не маючи на те достатніх процесуальних повноважень щодо представництва в суді інтересів ОСОБА_2 , так як на підставу підтвердження своїх повноважень щодо представництва відповідача у суді адвокат Врона А.В. надав копії ордеру на надання правничої допомого серії ВН № 1094673 та Витягу з Договору про надання правової допомоги № 253 від 20.12.2021року. Однак, відповідно до положень ч. 1 ст.20 ЗУ « Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги та ч. 1 ст. 26 цього закону зазначається, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Натомість адвокатом Врона А.В. надано Витяг з договору про надання правової допомоги № 253 від 20.12.2021року. Крім іншого, пунктом 2.2 вказаного Витягу зокрема зазначено про права представника , передбачені ст. ст.38,44,56 ЦПК України. Отже в межах передбачених цими статтями відповідач уповноважив свого представника діяти від його імені. Вважає, що відзив на позов повинен бути залишений судом без розгляду.

Крім того, зазначила, що відсутні підстави для продовження відповідачу строку для подання відзиву, оскільки заявник не надав доказів на підтвердження поважності причин пропуску встановленого судом строку.

Щодо підсудності даного позову Тарутинському районному суду Позивач зазначила, що на момент укладення договору оренди торгового місця від 01.01.2021року № 63 Позивач та Відповідач у даній справі дійсно мали статус фізичних осіб підприємців і згідно п.1.1 вказаного договору Орендодавець ( позивач ) передає, а Орендар ( відповідач ) приймає у строкове платне користування павільйон, розташований на торговому місці № 63 на СТРП № ЗТР№1 торгово-складського комплексу Промринку за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт Авангард, вул. Базова, 20. Інших умов, які б в тому числі стосувались підприємницької діяльності сторін, вказаний договір не містить. Тож, Позивач і Відповідач в рамках цивільно-правової угоди здійснювали передачу ( отримання) текстильної продукції для послідуючої реалізації та отримання від цього Позивачем коштів не як суб`єкти підприємництва, що підтверджує відповідність цивільному процесуальному закону розгляду цієї справи Тарутинським районним судом Одеської області.

Щодо того, що позивачем не було надано суду доказів, підтверджуючих існування цивільно-правових відносин у зв`язку з чим відповідач зобов`язувався реалізувати товари текстильної групи та сплачувати кошти від такої реалізації позивачеві, Позивач зазначила, що позивач на підставі домовленості з відповідачем надавала останньому під реалізацію ( продаж) за обумовлену грошову суму товари текстильної групи, а взамін повинна була отримати від такої реалізації грошові кошти.

Позивачка в судове засідання не з`явилась, на розгляд суду від позивача надійшла заява з проханням розглянути справу у її відсутність, на позовних вимогах наполягає.

Відповідач в судове засідання не з`явився. Від представника відповідача адвоката Врона А.В. надійшла заява з проханням розглядати справу у його відсутності та відсутності відповідача.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку.

Судом достовірно встановлено, що:

Згідно договору № 63 від 10.07.2018року про надання послуг по здійсненню торгівельної діяльності ТОВ « Промтоварний ринок » в особі директора Мозгальського В.Й. та підприємець фізична особа ОСОБА_1 уклали між собою договір про надання підприємцю в строкове користування торгового місця № 63 на території СТРП № 3 з АС № 3 ТК №1 для встановлення збірно розбірного павільйону площею 11, 8 кв.м. і здійснення з нього торгівельної діяльності( а.с. 43).

Згідно договору № 63 від 04.12.2014 року суб`єкт підприємницької діяльності фізична особа ОСОБА_1 ( Орендодавець) , ідентифікаційний код НОМЕР_3 та суб`єкт підприємницької діяльності фізична особа ОСОБА_2 ( Орендар ), ідентифікацій код НОМЕР_4 уклали договір між собою предметом якого є торгове місці № 63 на території СТРП № 3 з АС № 3 ТК №1 промислового ринку, який знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 яке орендар приймає в строкове платне користування ( а.с. 45-46).

Згідно договору № 63 від 01.01.2021року суб`єкт підприємницької діяльності фізична особа ОСОБА_1 ( Орендодавець) свідоцтво про державну реєстрацію № ВО2 № 424916, ідентифікаційний код НОМЕР_3 та суб`єкт підприємницької діяльності фізична особа ОСОБА_2 ( Орендар ), свідоцтво про державну реєстрацію № ВО2 № 930616, ідентифікацій код уклали договір між собою предметом якого є торгове місці № 63 на території СТРП № 3 з АС № 3 ТК №1 промислового ринку, який знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 яке орендар приймає в строкове платне користування строком до 31.12.2021року ( а.с. 145-146).

Відповідно до розписки від 10.07.2021року підписаної ОСОБА_2 , останній зазначив, що по недостачі турецького товару зобов`язується погасити заборгованість по турецьким цінам і розмитнення на протязі 6 місяців, до кінця 2021року, по можливості ( а.с.12).

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними та допустимими є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно зі ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За умовами ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Ст. 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Так, позивачка зазначає, що підставою позову є обставини порушення Відповідачем домовленості щодо надання останньому під реалізацію товару текстильної групи, за що в подальшому Позивачка повинна була отримати від такої реалізації кошти.

Однак, позивачем не надано суду належних та достатніх доказів про укладення договору реалізації товару текстильної групи та акту прийому передачі вищевказаного товару. Суд не приймає до уваги надані позивачем звіти про рух товарів, накладні, акти звірки, оскільки зі змісту останніх не можливо зробити висновок на підтвердження існування будь яких домовленостей та правовідносин з приводу реалізації Відповідачем товарів текстильної групи та обов`язку останнього сплачувати від такої реалізації грошові кошти Позивачу.

Крім іншого, слід зазначити, що в тексті наданої розписки зазначено про недостачу турецького товару, яку Відповідач зобов`язується погасити по турецьким цінам і розмитнення на протязі 6 місяців, до кінця 2021року, по можливості ( а.с.12). Тож, встановлено, що розписка не є борговою, оскільки не свідчать про отримання коштів в натуральному (реальному) вигляді, а тому за своєю правовою природою не породжує правовідносин, що могли б виникнути, виходячи з договору позики. (Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Верховного Суду України від 18.09.2013р. №6-63 цс13 )).

Окрім того, позивачем надано суду Заяви ( в порядку ст. 69 ЦПК України) посвідчені приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Одеської області Прутяновою Л.В. 19 травня 2022року, відповідно до яких ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які були заявлені позивачем як свідки, повідомили суду про те, що на дату призначення справи не мають можливості особисто приймати участь у справі, а також шляхом відео конференції та підтвердили обставини які їм відомо, а саме те, що їм відомо про те, що відповідач ОСОБА_2 10 років тому почав свою співпрацю з ОСОБА_1 щодо реалізації ( продаж) за обумовлену грошову суму товарів текстильної групи, яку здійснював на торговому місці № НОМЕР_1 на території СТРП № 3 з АС № 3 ТК №1 промислового ринку, який знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 .

Так, на протязі 2019 року липня 2021року ОСОБА_2 від ОСОБА_1 було отримано текстильну продукцію та в липні 2021 року нею, в присутності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , було здійснено переоблік товару за результатами якого встановлено недостачу товару на загальну суму 345059, 6 гривень.

З результатами даного перерахунку ОСОБА_2 погодився та зазначив, що зобов`язується сплатити заборгованість за закупівельними цінами та з урахуванням вартості розмитнення.

Після проведення зазначеного вище перерахунку, по спливу 10-12 днів, ОСОБА_2 в телефонній розмові повідомив ОСОБА_1 , що наміру розраховуватись за отриманий товар не має.

Щодо вищевказаних заяв свідків, які надані в нотаріальній конторі та посвідчені нотаріусом, суд вважає зазначити, що такого порядку надання показань свідків цивільно-процесуальним законодавством не передбачено.

Зокрема, у ст. ст.9093 ЦПК встановлено спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає їх виклик у судове засідання з наданням права задати їм питання усім учасникам справи.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.67 ЦПК свідок зобов`язаний з`явитися до суду за викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може з`явитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин.

У разі неможливості прибуття до суду та участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції за викликом суду свідок зобов`язаний завчасно повідомити про це суд.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.43 ЦПК учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам.

Надання показань свідків шляхом посвідчення нотаріусом не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи ставити питання. Такий висновок зробив ВС в постанові №200/17947/16-ц.

Щодо підсудності справи, суд зазначає наступне:

Велика Палата Верховного Суду постановою від 25 лютого 2020 року у справі №916/385/19 дійшла наступних висновків щодо підсудності справ господарському суду:

«Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

За змістом частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання, а за частиною першою статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивачки, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Разом з тим за приписами частини другої статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частин першої та другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та ФОП, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною першою статті 20 ГПК України унормовано, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

- справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП;

- справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є

предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.

Таким чином, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Статтями 25,26 цього ж Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки -підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право і дієздатністю, та не обмежує їх.

Набуття статусу ФОП не означає, що усі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, а спори з її участю належать до господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно.

Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність узаконі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.»

Так, судом встановлено, що на момент укладення договору оренди торгового місця від 01.01.2021року № 63 Позивач та Відповідач у даній справі дійсно мали статус фізичних осіб підприємців і згідно п.1.1 вказаного договору Орендодавець ( позивач ) передає, а Орендар ( відповідач ) приймає у строкове платне користування павільйон, розташований на торговому місці № 63 на СТРП № ЗТР№1 торгово-складського комплексу Промринку за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт Авангард, вул. Базова, 20. Інших умов, які б в тому числі стосувались підприємницької діяльності сторін, вказаний договір не містить.

Предметом доказування цього позову є факт матеріальної заборгованості відповідно до розписки в рамках усної домовленості про передачу ( отримання ) текстильної продукції для реалізації.

Також, із наявних матеріалів справи встановлено, що сторони не укладали між собою договору про матеріальну відповідальність або трудового договору або іншого цивільно-правого договору. Акту приймання передачу товару також не надано.

Тож, на думку суду, зазначений спір підсудний Тарутинському районному суду Одеської області оскільки вбачається, що сторони у спірних правовідносинах не є суб`єктами господарювання, а діяли між собою як фізичні особи.

Щодо тверджень Позивача щодо того, що представник відповідача адвокат Врона А.В. не володіє достатніми процесуальними повноваженнями щодо представництва в суді, оскільки Відповідач уповноважив представника виключно в межах прав передбачених ст.ст. 38,44, 56 ЦПК України, суд зазначає, що :

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина першастатті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

Інших документів на підтвердження повноважень адвоката як представника законом не вимагається.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду Закон №5076-VI не містить вказівки на класифікаційну ознаку документів, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, зокрема, за стадіями їх створення, а саме: оригінал або копію, тому можна зробити висновок, що повноваження адвоката як представника сторони можуть бути підтверджені як оригіналом ордера або довіреністю (оригіналом) цієї сторони, що посвідчує такі повноваження, або їх копією, засвідченою у визначеному законом порядку, зокрема, особою, яка має повноваження на засвідчення копії.

Відповідно Витягу з договору про надання правової допомоги № 253 від 20.12.2021 року, Відповідач ОСОБА_2 уповноважив адвоката представляти його інтереси та вести його справи з усіма необхідними повноваженнями в судах України всіх інстанціях, третейському суді з усіма правами, які надано законом захиснику, представнику потерпілого або свідка, позивачу, відповідачу, третій особі та іншому учаснику процесу ( абзац 2 ч. 2.1 Витягу).

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

На основі всебічно з`ясованих обставин, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів слід відмовити через їх необгрунтованість.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 264, 265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - відмовити у повному обсязі.

Арешт накладений ухвалою Тарутинського районного суду від 07.12.2021року у цивільній справі №509/4519/21 на транспортні засоби :

марки CHEVROLET SONIC, н/з НОМЕР_5 , 2014 р.в., кузов № НОМЕР_6 , двигун № НОМЕР_7 , синього кольору, свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_8 ;

марки MITSUBISHI LANCER, н/з НОМЕР_9 , 2004 р.в., кузов № НОМЕР_10 , двигун № НОМЕР_11 , чорного кольору, свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_12 ;

та заборону будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо транспортних засобів : марки CHEVROLET SONIC, н/з НОМЕР_5 , 2014 р.в., кузов № НОМЕР_6 , двигун № НОМЕР_7 , синього кольору, свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_8 ; марки MITSUBISHI LANCER, н/з НОМЕР_9 , 2004 р.в., кузов № НОМЕР_10 , двигун № НОМЕР_11 , чорного кольору, свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_12 - скасувати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 11.10.2022 року.

Суддя Н.М. Тончева