Справа № 148/783/22
Провадження № 22-ц/801/1774/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Матківська М. В.
УХВАЛА

12 жовтня 2022 рокуСправа № 148/783/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Панасюка О. С., Сопруна В. В.

Секретар: Ковальчук О. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Зелена долина»

на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 08 серпня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Зелена Долина» про витребування майна із чужого незаконного володіння,

Рішення ухвалив суддя Ковганич С. В.

Рішення ухвалено у відсутності сторін у м. Тульчин

Повний текст судового рішення складено 08 серпня 2022 року,

Встановив:

У червні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина» про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 серпня 2022 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Зелена Долина» про витребування майна із чужого незаконного володіння, задоволено.

Витребувано у ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина» на користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,4646 га кадастровий номер :01:001:0387 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану за межами населеного пункту Торківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області шляхом зобов`язання ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина» повернути дану земельну ділянку ОСОБА_1 .

Стягнуто з ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина» на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору в сумі 992,40 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина» просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Зазначив, що не погоджується із рішення суду, оскільки вважає, що воно прийняте на підставі неправильного застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, на підставі висновків, що не відповідають дійсним обставинам справи, а також неповного з з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Також не надана правова оцінка доказам, наданим відповідачем; викладені в рішення суду висновки не відповідають обставинам справи та не враховані висновки щодо застосування відповідних правових норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги відповідача полягають у тому, що судом першої інстанції не враховано, що згідно пункту 14.1 договору оренди землі з урахуванням норм типової форми договору оренди, сторони узгодили, що він набирає чинності після його підписання сторонами і його державної реєстрації. На час державної реєстрації права оренди 29 серпня 2014 року, норми закону про обов`язковість проведення державної реєстрації договору оренди землі втратили чинність. Тому орендар 29 серпня 2014 року відповідно до закону, що діяв на той час, зареєстрував не договір оренди, а право оренди земельної ділянки на підставі цього договору.

Внесені в 2013 році зміни в законодавство фактично ототожнили державну реєстрацію договору оренди та відповідну реєстрацію права оренди на підставі такого договору, тому державна реєстрація відповідачем права оренди є достатньою умовою виконання вимоги про державну реєстрацію договору оренди, враховуючи, що державну реєстрацію договору оренди станом на 29 серпня 2014 року вже неможливо було здійснити.

На момент здійснення реєстрації права оренди земельної ділянки на підставі договору оренди від 01 жовтня 2012 року орендодавець не заявляв про свою незгоду із умовами цього договору. Тому даний договір оренди в силу визначених його сторонами умов і чинних норм права, набув чинності з моменту державної реєстрації права оренди 29 серпня 2014 року.

Отже, договір оренди не набув чинності із 01 жовтня 2012 року, а набув чинності із 29 серпня 2014 року із дати державної реєстрації права оренди, яке передбачене цим договором, у зв`язку з чим у його сторін саме з цього моменту виникли договірні права і обов`язки відповідно до законодавства, що діяло на момент здійснення такої державної реєстрації права.

Вважає невірним посилання суду першої інстанції у своєму рішенні на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц, оскільки у даній справі відмінними є обставини від справи із таким правовим висновком, оскільки у спірному договорі оренди сторони не визначали строки реєстрації.

Орендар належно виконував і виконує свої обов`язки за договором оренди, здійснює використання землі за цільовим призначенням, здійснює систематичну і своєчасну виплату орендної плати, чого не заперечує орендодавець позивач по справі ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції не надана належна оцінка такій обставині, як діюче право оренди спірної земельної ділянки, яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29 серпня 2014 року за номером запису 6873146.

Позивач, заперечуючи право оренди орендаря, діє недобросовісно, оскільки в самому договорі сторони не розподілили свій обов`язок зареєструвати договір; після реєстрації права оренди земельна ділянка за актом приймання-передачі від 29 серпня 2014 року була передана орендарю; протягом 9-ти років: з 2014 року по 2022 рік сторони належним чином виконували умови договору; орендна плата сплачувалася орендодавцю; після скасування законодавчої вимоги про обов`язковість реєстрації договору оренди землі і введення законодавчої вимоги реєструвати речове право оренди, орендар 29 серпня 2014 року зареєстрував право оренди за спірним договором оренди землі від 01 жовтня 2012 року.

Судом першої інстанції не надано оцінки поведінці позивача, а саме, чи вона відповідає засадам добросовісності, послідовності, передбачуваності та його попередній поведінці з огляду на досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов договору.

Позивач ОСОБА_1 відзив не надала.

За ініціативою суду перед учасниками справи поставлено питання про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі - № 513/879/19) у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кугутюк О. В. заперечив проти зупинення апеляційного провадження за апеляційної скаргою ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина».

Представник відповідача ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина» у судовому засіданні просив зупинити апеляційне провадження за його апеляційною скаргою по даній справі до розгляду касаційної скарги Великою Палатою Верховного Суду у касаційному порядку іншої цивільної справи із подібними правовідносинами.

Апеляційний суд, заслухавши думку учасників справи та дослідивши матеріали цивільної справи, що стосуються даного питання, прийшов до висновку про необхідність зупинення провадження у справі.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За правилами частини 1 статті 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду (пункт 10).

При постановленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції послався на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц, на які також посилався позивач у своєму позові, а відповідач у своїй апеляційній скарзі наводить доводи щодо неправомірності посилання суду першої інстанції на таку правову позицію Верховного Суду.

01 червня 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про передання справи № 513/879/19 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, обґрунтувавши це тим, що необхідно відступити від висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованого у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц. Згідно з цим висновком проведення державної реєстрації права оренди земельної ділянки на підставі договору оренди землі не може підміняти державну реєстрацію самого договору (державна реєстрація речового права не є державною реєстрацією договору), а тому не може впливати на момент набрання чинності таким договором, укладеним до 01 січня 2013 року; оскільки орендар не зареєстрував договір оренди, то цей договір не набрав чинності. Також треба відступити від близького за змістом висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованого у постановах від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17 і від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц. Мотивував необхідність відступу так:

за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату (стаття 792 ЦК України);

частина четверта статті 124 ЗК України на час підписання договору оренди передбачала, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Стаття 125 цього кодексу визначала, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а згідно з частиною п`ятою статті 126 ЗК України у відповідній редакції право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону;

правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України у редакції, чинній на час підписання договору оренди);

договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї зі сторін може бути посвідчений нотаріально (стаття 14 Закону № 161-XIV у редакції, чинній на час підписання договору оренди). Згідно зі статтею 18 цього Закону у відповідній редакції договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації;

суди попередніх інстанцій встановили, що згідно з пунктом договором оренди землі він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Отже, момент набрання чинності договору оренди землі сторони визначили та пов`язали з моментом державної реєстрації. Такі умови договору відповідають статті 18 Закону № 161-XIV;

з 1 січня 2013 року набрав чинності Закон України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з цим законом з тексту статей 182, 640, 657, 732, 745 ЦК України виключили положення про державну реєстрацію правочинів, а із Закону № 161-XIV - статті 18 і 20 про обов`язковість державної реєстрації договорів оренди землі. Тому після 1 січня 2013 року орендар не міг зареєструвати договір оренди, і 31 березня 2014 року відповідно до закону, що діяв на той час, зареєстрував не договір оренди, а право оренди земельної ділянки на підставі цього договору;

суди першої й апеляційної інстанцій вважали, що з огляду на вказані зміни до законодавства слід ототожнити державну реєстрацію договору оренди та відповідну реєстрацію права оренди. Державна реєстрація права оренди є достатньою умовою виконання орендарем вимоги про державну реєстрацію договору оренди. Оскільки момент укладення договору оренди та набрання ним чинності збігаються, то його слід вважати укладеним 31 березня 2014 року після державної реєстрації права оренди, а не 5 січня 2011 року, коли сторони його підписали;

з огляду на протилежний висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц, у справі № 513/879/19 слід дати відповідь на питання, чи є договір оренди неукладеним, коли сторони його одразу не зареєстрували, а після зміни правового регулювання орендар зареєстрував право оренди;

2) у справі є виключна правова проблема, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, а також для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень. Ця проблема пов`язана з отриманням відповідей на такі питання:

а) чи допускає цивільне законодавство у зобов`язальних правовідносинах таку поведінку їх учасників, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці і проявляється у тому, що поведінка однієї сторони не відповідає її попереднім заявам або поведінці за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно на них покладається?

б) як суд має кваліфікувати поведінку сторони зобов`язального правовідношення, коли одна сторона договору прийняла виконання від іншої сторони, а після цього стверджує про недійсність цього договору або про те, що він неукладений?

в) якщо поведінка сторони давала іншій підстави вважати, що договір є дійсним (сторони його належно виконували протягом тривалого часу), то чи не є зловживанням цивільним правом наступні вимоги, засновані на твердженні про його недійсність або неукладеність?

г) чи має суд, оцінюючи добросовісність дій сторони правочину, враховувати не лише сам факт виконання договору, але й волю сторін на таке виконання та досягнення відповідних їй юридичних наслідків (підписання додаткових угод про внесення змін до окремих умов договору, ділове листування щодо договору можуть означати наявність у сторони волі на виконання договору надалі, що дозволяє контрагенту покладатися на дійсність правочину)?

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 04 серпня 2022 року призначено справу № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22) до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на 14 вересня 2022 року у приміщенні Верховного Суду за адресою: м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8.

За правилами частини 1 статті 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду (пункт 10).

Відповідно до пункту 14 частини 1 статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 10 частини 1 статті 252 ЦПК України до закінчення перегляду в касаційному порядку.

На підставі викладеного і керуючись ст. 252, 253 ЦПК України, суд

Ухвалив:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Зелена долина» на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 08 серпня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Зелена Долина» про витребування майна із чужого незаконного володіння, зупинити до закінчення перегляду в касаційному порядку судового рішення у подібних правовідносинах в іншій справі № 513/867/19 (провадження № 14-49цс22) Великою Палатою Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіО. С. Панасюк
В. В. Сопрун

Повний текст судового рішення складено 13 жовтня 2022 року