Справа № 133/3768/21
Провадження № 22-ц/801/1798/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кучерук І. М.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2022 рокуСправа № 133/3768/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Берегового О. Ю., Сопруна В. В.

Секретар: Ковальчук О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23 серпня 2022 року у цивільній справі за матеріалами скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірними та скасування постанов головного державного виконавця Козятинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про закриття виконавчих проваджень,

Ухвалу постановила суддя Кучерук І. М.

Ухвалу постановлено о 16:02 год. в м. Козятин Вінницької області

Повний текст ухвали складено 26 серпня 2022 року,

встановив:

10 грудня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця Козятинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), в якій просить визнати протиправними та скасувати постанови головного державного виконавця Козятинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Щерби В. Л. про закінчення виконавчих проваджень ВП № 62835094 та ВП № 62834204 від 30 листопада 2020 року з примусового виконання виконавчого листа № 209/4359/12, виданого 17 серпня 2020 року Козятинським міськрайонним судом Вінницької області про зобов`язання ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у відповідності до діючих будівельних норм та правил провести ремонтно-відновлювальні роботи з приведення конструктивних елементів квартири АДРЕСА_1 в належний стан, який існував до самовільного перепланування.

Зазначив, що рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 25 листопада 2013 року у справі № 209/4359/12 зобов`язано ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у відповідності до діючих будівельних норм та правил провести ремонтно-відновлювальні роботи з приведення конструктивних елементів квартири АДРЕСА_1 в належний стан, який існував до самовільного перепланування.

Станом на 10 грудня 2021 року рішення суду боржниками добровільно не виконано. 30 листопада 2020 року головним державним виконавцем винесено постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 62835094 та ВП № 62834204. Вважаючи, що оскаржувані постанови були прийняті державним виконавцем необґрунтовано та передчасно, заявник звернувся до суду із скаргою.

Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23 серпня 2022 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірними та скасування постанов головного державного виконавця Козятинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про закриття виконавчих проваджень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове рішення про задоволення його скарги про визнання неправомірними та скасування постанов головного державного виконавця Козятинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про закриття виконавчих проваджень.

Зазначив, що ухвалу суду вважає такою, що підлягає скасуванню у зв`язку із порушенням і неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права та у зв`язку із невідповідністю ухвали суду вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості судового рішення.

Оскаржувана ухвала не відповідає положенням Закону України «Про виконавче провадження». Так, судом першої інстанції не враховано, що в порушення частини 1 статті 18 цього Закону державний виконавець не вжив в повній мірі передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, зокрема, передбачених ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження».

Окрім того, зазначив, що фактичне невиконання судового рішення порушує його права передбаченні статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Державний виконавець і боржники не надіслали відзив на апеляційну скаргу.

У судове засідання заявник ОСОБА_1 і його представник адвокат Рябчинський О. Ю. не з`явилися. Адвокат Рябчинський О. Ю. надіслав заяву про розгляд апеляційної скарги без його участі, в якій зазначив, що свою апеляційну скаргу підтримує і просить її задовольнити в повному обсязі, вказавши, що його довіритель проходить військову службу в рядах Збройних Сил України.

Державний виконавець та боржники ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилися.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що заявник звернувся до Козятинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) із заявами про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчих листів № 209/4359/12, виданих 17 серпня 2020 року Козятинським міськрайонним судом Вінницької області про зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у відповідності до діючих будівельних норм та правил провести ремонтно-відновлювальні роботи з приведення конструктивних елементів квартири АДРЕСА_1 в належний стан, який існував до самовільного перепланування (а. с. 103, 123).

19 серпня 2020 року головним державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 62835094 з примусового виконання виконавчого листа № 209/4359/12, виданого 17 серпня 2020 року Козятинським міськрайонним судом Вінницької області про зобов`язання ОСОБА_3 у відповідності до діючих будівельних норм та правил провести ремонтно-відновлювальні роботи з приведення конструктивних елементів квартири АДРЕСА_1 в належний стан, який існував до самовільного перепланування. У постанові про відкриття виконавчого провадження вказано про те, що боржнику необхідно виконати рішення суду протягом 10 робочих днів (а. с. 105 на звороті).

19 серпня 2020 року головним державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 62834204 з примусового виконання виконавчого листа № 209/4359/12, виданого 17 серпня 2020 року Козятинським міськрайонним судом Вінницької області про зобов`язання ОСОБА_4 у відповідності до діючих будівельних норм та правил провести ремонтно-відновлювальні роботи з приведення конструктивних елементів квартири АДРЕСА_1 в належний стан, який існував до самовільного перепланування. м. Козятин в належний стан, який існував до самовільного перепланування. У постанові про відкриття виконавчого провадження вказано про те, що боржнику необхідно виконати рішення суду протягом 10 робочих днів (а. с. 124).

24 серпня 2020 року головним державним виконавцем за участю понятих: ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та у присутності представника стягувача ОСОБА_2 , здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_2 , та встановлено, що рішення суду боржником ОСОБА_3 не виконано, ремонтно-будівельні роботи не проводилися, про що складено акт державного виконавця (а. с. 107).

24 серпня 2020 року головним державним виконавцем за участю понятих: ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та у присутності представника стягувача ОСОБА_2 , здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_2 , та встановлено, що вимоги виконавчого документа не виконано, ремонтно-відновлювальні роботи з приведення конструктивних елементів квартири АДРЕСА_1 в належний стан, який існував до самовільного перепланування, не проведено, про що складено акт державного виконавця (а. с. 125).

Постановами головного державного виконавця від 25 серпня 2020 року стягнуто із боржників ОСОБА_3 і ОСОБА_4 виконавчий збір за примусове виконання рішення немайнового характеру в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати в сумі по 9446,00 грн. із кожного боржника (а. с.106 на звороті, 126).

Постановами головного державного виконавця від 31 серпня 2020 року на боржників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 накладено штраф у розмірі 1700 грн. за невиконання рішення суду. Боржників зобов`язано виконати рішення протягом десяти робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду (а. с. 107 на звороті, а. с. 126 на звороті).

Постановами головного державного виконавця від 16 вересня 2020 року на боржників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 накладено штраф у подвійному розмірі, що становить 3400 грн., за повторне невиконання рішення суду без поважних причин та зобов`язано виконати рішення протягом десяти робочих днів, попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду (а. с. 108 на звороті, а. с. 129).

23 вересня 2020 року головним державним виконавцем за участю понятих: ОСОБА_9 і ОСОБА_7 , здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_2 , та встановлено, що вимоги виконавчого документа не виконано, ремонтно-відновлювальні роботи з приведення конструктивних елементів квартири АДРЕСА_1 в належний стан, який існував до самовільного перепланування, не проведено, про що складено акт державного виконавця (а. с. 108).

23 вересня 2020 року головним державним виконавцем за участю понятих: ОСОБА_5 і ОСОБА_7 , здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_2 , та встановлено, що рішення суду не виконано, ремонтно-відновлювальні роботи з приведення конструктивних елементів квартири АДРЕСА_1 в належний стан, який існував до самовільного перепланування, не проведені, про що складено акт державного виконавця (а. с. 127).

Викликом головного державного виконавця від 24 вересня 2020 року боржника ОСОБА_4 зобов`язано з`явитися до виконавця щодо сплати боргу за вказаним виконавчим документом або надання підтверджуючих документів про сплату, а також зобов`язано надати пояснення за фактом невиконання вимог виконавчого документа та повідомити про заходи, що вживаються з метою його виконання тощо (а. с. 128).

05 листопада 2020 року головним державним виконавцем видано постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_3 за виконавчим листом № 209/4359/12, виданим 17 серпня 2020 року Козятинським міськрайонним судом Вінницької області (а. с. 109).

Козятинським міськрайонним відділом державної виконавчої служби за вихідним № 41523/172925 від 06 листопада 2020 року на адресу начальника Козятинського відділення поліції Калинівського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області надіслано повідомлення про вчинення боржником ОСОБА_3 кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 382 КК України (а. с. 113).

Козятинським міськрайонним відділом державної виконавчої служби 26 листопада 2020 року на адресу начальника Козятинського відділення поліції Калинівського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області надіслано повідомлення про вчинення боржником ОСОБА_4 кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 382 КК України (а. с. 130).

Дана інформація 11 грудня 2020 року внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань і відкрито кримінальне провадження 0000750 (а. с. 131).

30 листопада 2020 року головним державним виконавцем Козятинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Щербою В. Л. винесена постанова про закінчення виконавчого провадження ВП № 62835094, за яким боржником є ОСОБА_3 , на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», в якій вказано, що 06 листопада 2020 року до органу досудового розслідування надіслано подання про вчинення боржником кримінального правопорушення (а. с. 114).

30 листопада 2020 року головним державним виконавцем Козятинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Щербою В. Л. винесена постанова про закінчення виконавчого провадження ВП № 62834204, за яким боржником є ОСОБА_4 , на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», в якій вказано, що відповідно до ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» боржника зобов`язано у відповідності до діючих будівельних норм та право провести ремонтно-відновлювальні роботи з приведення конструктивних елементів квартири АДРЕСА_1 в належний стан, який існував до самовільного перепланування. Боржником рішення суду не виконано. 06 листопада 2020 року до органу досудового розслідування надіслано подання про вчинення боржником кримінального правопорушення (а. с. 135).

Згідно відповіді № 9329/218 від 19 серпня 2022 року начальника СВ ВП № 2 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області Д. Микитюка, слідчим відділенням ВП № 2 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області 11 грудня 2020 року було внесено відомості до ЄРДР за № 0000750 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України за фактом невиконання ОСОБА_4 ухвали Козятинського міськрайонного суду. За результатами проведеного досудового розслідування 02 лютого 2022 року слідчим було прийнято рішення про закриття вказаного кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 УПК України (а. с. 153-154).

Відмовляючи у задоволенні скарги про визнання неправомірними та скасування постанов головного державного виконавця про закриття виконавчих проваджень, суд першої інстанції виходив із того, що головним державним виконавцем двічі виносилися постанови про накладення штрафу на боржників, оскільки вони рішення суду не виконують, зобов`язано боржників виконати рішення протягом десяти робочих днів і попереджено їх про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду. 06 листопада 2020 року головним державним виконавцем до Козятинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області направлено повідомлення про вчинення боржниками ОСОБА_3 і ОСОБА_4 кримінального правопорушення для внесення даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно цих боржників за ознаками злочину, передбаченого статтею 382 КК України за невиконання рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 25 листопада 2020 року у справі № 209/4359/12 та винесено постанову про закінчення виконавчих проваджень від 30 листопада 2020 року. При цьому суд врахував те, що рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області боржників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зобов`язано у відповідності до діючих будівельних норм та правил провести ремонтно-відновлювальні роботи з приведення конструктивних елементів квартири АДРЕСА_1 в належний стан, який існував до самовільного перепланування, тобто, тільки боржники можуть вчинити дії, спрямовані на виконання рішення суду, тому державний виконавець не може продовжувати вживати заходи примусового виконання рішення чи інші заходи примусового характеру без їх участі.

Такий висновок суду першої інстанції не є правильним.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Статтями 447, 448 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.

Чинним законодавством України у разі невиконання судових рішень, які набрали законної сили, передбачена процедура їх примусового виконання.

Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на час проведення виконавчих дій, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із пунктом 9 частини 1 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад, як забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

У частинах 1 та 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (пункт перший частини 1 та частина 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до пункту 11 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження (частина 3 статті 63 Закону України «Про виконавче провадження»).

У частині 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

У пунктах 1 і 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

При розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

У зв`язку із цим у разі доведення факту зловживання процесуальними правами чи невиконання обов`язків, передбачених статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження», під час здійснення виконавчого провадження зазначене може бути підставою для відповідного реагування, зокрема звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України згідно зі статтею 377-1 ЦПК, пунктом 18 частини 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» тощо.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина 5 статті 55 Конституції України). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина 2 статті 22, стаття 64 Конституції України).

Виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ.50), яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом, та положень статей 3, 15 ЦК України, статей 1, 4, 5 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу слід дійти висновку про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав і інтересів.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині 2 статті 451 ЦПК України визначено, що, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою № 28924/04 у параграфі 50 зазначено наступне: «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою № 20347/03 у §35 зазначено, що, якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 93, сс. 2425, п. 57)».

Європейський суд з прав людини вказує, що право на суд було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду однієї із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 1835/91, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8 має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції, в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

В порушення положень статей 12, 81 ЦПК України суд першої інстанції усунувся від встановлення обставин, пов`язаних з розглядом скарги про оскарження постанов державного виконавця про закінчення виконавчих проваджень та не перевірив належним чином доводи заявника ОСОБА_1 , що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, а саме те, що боржники ОСОБА_3 і ОСОБА_4 всіляко ухиляються від виконання судового рішення, яким зобов`язано боржників у відповідності до діючих будівельних норм та правил провести ремонтно-відновлювальні роботи з приведення конструктивних елементів квартири АДРЕСА_1 в належний стан, який існував до самовільного перепланування й головним державним виконавцем Щербою В.Л. безпідставно закінчені виконавчі провадження ВП № 62835094 і ВП № 62834204 з примусового виконання виконавчого листа № 209/4359/12 від 17 серпня 2020 року, виданого Козятинським міськрайонним судом Вінницької області.

Аналізуючи зазначені норми права, положення Конституції України, правові висновки Великої Палати Верховного Суду, застосовуючи положення Європейської конвенції з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, формально поставився до передбачених законом вимог, не дотримався принципів «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді та обґрунтованості судового рішення та не звернув увагу на те, що у даному випадку не вважається, що рішення суду виконано належним чином й державний виконавець діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, що призвело до постановлення помилкової ухвали, що у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про задоволення апеляційної скарги.

За правилами пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і ухвалити нове рішення.

Відповідно до частини 2 статті 451 ЦПК України разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

З урахуванням таких вимог процесуального закону, встановивши обґрунтованість скарги, апеляційний суд прийшов до висновку про задоволення скарги ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23 серпня 2022 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Скаргу ОСОБА_1 про визнання неправомірними та скасування постанов головного державного виконавця Козятинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про закриття виконавчих проваджень, задовольнити.

Визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця Козятинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Щерби Віктора Леонідовича про закінчення виконавчого провадження ВП № 62835094 від 30 листопада 2020 року з примусового виконання виконавчого листа № 209/4359/12, виданого 17 серпня 2020 року Козятинським міськрайонним судом Вінницької області про зобов`язання ОСОБА_3 у відповідності до діючих будівельних норм та правил провести ремонтно-відновлювальні роботи з приведення конструктивних елементів квартири АДРЕСА_1 в належний стан, який існував до самовільного перепланування.

Визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця Козятинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Щерби Віктора Леонідовича про закінчення виконавчого провадження ВП № 62834204 від 30 листопада 2020 року з примусового виконання виконавчого листа № 209/4359/12, виданого 17 серпня 2020 року Козятинським міськрайонним судом Вінницької області про зобов`язання ОСОБА_4 у відповідності до діючих будівельних норм та правил провести ремонтно-відновлювальні роботи з приведення конструктивних елементів квартири АДРЕСА_1 в належний стан, який існував до самовільного перепланування.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіО. Ю. Береговий
В. В. Сопрун