Справа № 144/390/16-ц
Провадження № 22-ц/801/1692/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Герман О. С.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2022 рокуСправа № 144/390/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Шемети Т. М.,

за участю секретаря Луцишина О. П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «ЗІС», третя особа на стороні відповідача Відділ Держгеокадастру у Теплицькому районі Вінницької області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за апеляційною скаргою Приватного підприємства «ЗІС», поданою його представником адвокатом Притулою Василем Леонідовичем, на рішення Теплицького районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 06 липня 2022 року в смт. Теплик суддею цього суду Германом О. С., зі складанням його повного тексту 15 липня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного підприємства «ЗІС»(далі ПП «ЗІС»), третя особа на стороні відповідача Відділ Держгеокадастру у Теплицькому районі Вінницької області, про визнання недійсним договору оренди землі, який мотивовано тим, що вона є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Петрашівської сільської ради Теплицького району Вінницької області, загальною площею 2,1860 га на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 675178 від 29 травня 2006 року, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності за № 02.

В січні 2015 року ОСОБА_1 стало відомо про існування договору оренди землі, нібито укладеному між нею та ПП «ЗІС».

Однак, такого договору позивач не підписувала та не бажала передавати вказаному товариству свою земельну ділянку.

В березні 2021 року позивач подала до суду заяву про зміну предмета позову, відповідно до якої просила: усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, які чиняться ПП «ЗІС», шляхом зобов`язання його повернути їй земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0381, площею 2,1860 га, яка розташована на території Петрашівської сільської ради Теплицького району Вінницької об-ласті; заборонити ПП «ЗІС» проводити будь-які сільськогосподарські роботи на цій земельній ділянці.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 06 липня 2022 року позовні вимоги задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_1 - у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер :02:002:0381, які чиняться ПП «ЗІС», шляхом зобов`язання його повернути їй дану земельну ділянку та заборонено ПП «ЗІС» проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на вказаній земельній ділянці. Стягнуто з ПП «ЗІС» на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати в сумі 12 634 грн.

Не погодившись з ухваленим рішенням ПП «ЗІС» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду цим вимогам відповідає не в повному обсязі, тому апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2,1860 га, кадастровий номер :02:002:0381, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Петрашівської сільської ради Теплицького району, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 675178, виданим 29 травня 2006 року (т.1 а.с.8).

20 квітня 2006 року між ОСОБА_1 та ПП «ЗІС» укладено договір оренди землі №475, строком на 10 років. Вказаний договір зареєстрований Теплицьким районним відділом Вінницької регіональної Філії ДП «Центр ДЗК» про що у Державному реєстрі земель вчинено запис № 36 від 09 серпня 2006 року (т.1 а.с.10-13).

Відповідно до змін (доповнень) до договору оренди землі зареєстрованих Теплицьким районним відділом Вінницької регіональної Філії ДП «Центр ДЗК» про що у Державному реєстрі земель вчинено запис № 06 від 12 травня 2010 року термін договору оренди землі продовжується до 2025 року (т.1 а.с.14).

Згідно з висновком експерта №10654/10655/16-32 від 12 вересня 2016 року підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Орендодавець» у Договорі оренди землі №475 від 20 квітня 2006 року, який зареєстровано 09 серпня 2006 року за № 36, та укладено між ОСОБА_1 та ПП «ЗІС», виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів та виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою (т.1 а.с.86-92).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до положень статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.

Частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 не підписувала договір оренди земельної ділянки дійшов вірного висновку, що вказаний договір порушує права позивача як власника цієї земельної ділянки, оскільки належна їй земельна ділянка знаходиться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав, а ПП «ЗІС» порушує права позивачки як власниці земельної ділянки, створює їй перешкоди у користуванні своїм власним майном, а отже її порушені права підлягають захисту.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ ( майно ), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном ( частина перша статті 317 ЦК України ).

За правилами статті 318 ЦК України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до цієї статті власник має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, звернувшись до суду з відповідним негаторним позовом. Підставою для подання такого негаторного позову є вчинення будь-якою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження, користування належним йому майном. Для подання негаторного позову достатньо, щоб такі дії об`єктивно порушували права власника та щоб такий позов відповідав усім формальним вимогам процесуального права і містив усі основні елементи цивільно-правового позову, якими є його предмет і підстава. Предмет негаторного позову становитиме вимога володіючого майном власни-ка до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову слугуватимуть посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а та-кож факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася у суд з позовною заявою про визнання договору оренди землі недійсним. Однак, внаслідок проведення у справі судової почеркознавчої експертизи та встановлення факту, що вона не підписувала, а відтак і не укладала договір, такий спосіб захисту прав позивача став неактуальним, тому до закінчення підготовчого засідання ОСОБА_1 подала заяву про зміну предмета позову на вимогу про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, де вона просила усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером :02:002:0381, які чиняться ПП «ЗІС», шляхом зобов`язання останнього повернути їй дану земельну ділянку та заборонити ПП «ЗІС» проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на вказаній земельній ділянці.

Такі дії позивача не суперечать чинному законодавству, а, навпаки, є належним способом захисту її прав.

Вказане узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення вимог позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Доводи апеляційної скарги щодо отримання ОСОБА_1 орендної плати як доказу дійсних договірних стосунків між сторонами у справі не заслуговують на увагу, оскільки не заперечують встановлення факту неукладеності правочину.

Твердження апелянта про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги пояснення свідків ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є безпідставними, оскільки суд першої інстанції вірно оцінив покази цих свідків, які не спростовують вказаних висновків суду щодо неукладеності правочину та наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд першої інстанції дійшов висновку про їх стягнення в сумі 12634 грн. З мотивувальної частини рішення видно, що з них 3634 грн - це понесені витрати по сплаті судового збору та витрати по сплаті проведеної експертизи, 9000 грн - витрати на правничу допомогу.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про стягнення витрат по сплаті судового збору за подання позову в розмірі 551,20 грн та витрат по сплаті експертизи в розмірі 3082,80 грн, що відповідає вимогам ст. 141 ЦПК України та фактично не оспорюється апелянтом.

Разом з тим, стягнуті судом першої інстанції витрати на правничу допомогу в розмірі 9000 грн апеляційний суд вважає завищеними та погоджується із доводами апеляційної скарги в цій частині, а тому рішення слід змінити, зважаючи на наступне.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

У пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Разом з тим, якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу.

Такі висновки збігаються із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 24 січня 2019 року у справі №910/15944/17.

З матеріалів справи видно, що разом з заявою про зміну предмету позову представником ОСОБА_1 адвокатом Клінчиковим С.О. було подано розрахунок-опис судових витрат у цивільній справі № 144/390/16-ц з якого слідує, що вартість судових витрат ОСОБА_1 складає в сумі 17 202, 50 грн, з яких: вивчення документів - 1000,00 грн; складання заяви про зміну предмету позову 5000,00 грн; витрати на приїзд в Теплицький районний суд (мінімум 3 рази) 1000,00 грн; ведення справи в суді 8000,00 грн, витрати на проведення експертизи 2202, 50 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 9000 грн витрат на правничу допомогу.

Однак, на думку апеляційного суду, такий розмір стягнутих витрат на правничу допомогу є неспівмірно великими зі складністю справи. Також звертає увагу на себе та обставина, що у судах першої та апеляційної інстанції перебувала значна кількість подібних справ за позовами фізичних осіб до ПП «ЗІС», де інтереси позивачів представляв адвокат Клінчиков С.О., що значно спрощує адвокатську роботу щодо складання заяв та клопотань, підготовки до участі у судових засіданнях, участь у них.

Крім того, слід взяти до уваги також те, що матеріали справи не містять доказів, якими б підтверджувалась оплата витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 , а умовами укладеного між нею та адвокатом договору не визначено розміру сум за надані правничі послуги.

Таким чином, враховуючи вказані обставини та клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, дотримуючись принципу розумності розміру витрат, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на правничу допомогу до 3000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правничу допомогу в законній силі залишатись не може та відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні, зокрема зменшенню судових витрат, які стягнуто з ПП «ЗІС» на користь ОСОБА_1 з 12 634 грн до 6 634 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 269, 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «ЗІС», подану її представником адвокатом Притулою Василем Леонідовичем, задовольнити частково.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 06 липня 2022 року в частині стягнення судових витрат змінити.

Зменшити судові витрати, які стягнуто з Приватного підприємства «ЗІС» на користь ОСОБА_1 з 12 634 грн (дванадцяти тисяч шестисот тридцяти чотирьох гривень) до 6 634 грн (шести тисяч шестисот тридцяти чотирьох гривень).

Рішення суду першої інстанції в іншій частині залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги залишити за Приватним підприємством «ЗІС».

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Приватне підприємство «ЗІС», , вул. Затишна, 6, кв. 4, с. Війтівка, Бершадський р-н, Вінницька обл., 24412.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. Б. Сало

Т. М. Шемета