21.10.2022 Провадження по справі № 2/940/297/22
Справа № 940/650/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 жовтня 2022 року Тетіївський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді : Косович Т.П.

при секретарі : Козуб І.С.

з участю адвоката: Неживка І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 . Позовні вимоги мотивує тим, що він є власником вищевказаного будинку. Відповідач зареєстрований в його будинку, проте останні десять років в ньому не проживає та добровільно із реєстраційного обліку не знімається,чим створює йому перешкоди як власнику будинку в користуванні та розпорядженні нерухомим майном.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Неживок І.В. позовні вимоги підтримав.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не прибув, судова повістка, направлена йому за місцем реєстрації, повернулася до суду не врученою за відсутністю адресата.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 27.07.2022 року у справі № 908/3468/13, направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку, суду.

Свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суду пояснили, що відповідач ОСОБА_2 в будинку по АДРЕСА_1 не проживає близько 8-9 років.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та свідків, дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування від 01.08.2003 року (а.с.9) та копією розпорядження Тетіївського міського голови № 15 від 19.02.2016 року «Про перейменування вулиць міста Тетієва» (а.с.10). В даному будинку зареєстрований відповідач по справі ОСОБА_2 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , як син колишньої дружини позивача, який вже протягом десяти років в будинку не проживає (довідка виконавчого комітету Тетіївської міської ради № 61 від 11.07.2022 року а.с. 11, та довідка відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області від 26.07.2022 року а.с. 23).

Статтею 41 Конституції України та ст. 319 ч. 1 ЦК України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд.

За змістом частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тобто власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім?ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідач вселився у спірний будинок в якості члена сім`ї власника будинку та набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 протягом останніх десяти років не проживає в будинку позивача та не є членом його сім`ї, проте зареєстрований в будинку та з реєстраційного обліку не знімається, чим створює позивачу перешкоди як власнику будинку у здійсненні його права власності, а саме у вільному володінні, користуванні та розпорядженні майном, чим порушує конституційне право позивача на непорушність права власності, а тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі статті 406 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При цьому відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог , інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно із ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, які відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому сам факт оплати таких послуг не є обов`язковою передумовою можливості відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, у разі якщо стороною, на користь якої ухвалено рішення суду, подано необхідні докази, які підтверджують надання відповідних послуг щодо розгляду конкретної судової справи (постанова ВС від 28.09.2021 року у справі № 160/12268/19).

Розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним (постанова КЦС ВС від 12.05.2021 у справі № 235/4969/19).

Як встановлено в судовому засіданні, позивач поніс судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000 гривень, що підтверджується додатком до договору про надання правової допомоги від 11.07.2022 року, а тому дані витрати суд у відповідності ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 15, 16, 319, 381, 391 ЦК України, ст.ст. 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , 5000 (п`ять тисяч) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Дата складання повного рішення: 24 жовтня 2022 року.

Суддя : Т.П.Косович.