КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 698/501/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6497/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Українця В.В., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 15 листопада 2007 року по процентах та кредиту у розмірі 34 624,50 доларів США, заборгованість по пені у розмірі 48 083,67 грн.; стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках на користь ПАТ «Укрсиббанк» понесені судові витрати у розмірі 14 236,74 грн. (т. 1 а.с. 1-3).

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 15 листопада 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» (з 21 грудня 2009 року ПАТ «Укрсиббанк») та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0. Відповідно до умов цього договору банк надав ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті в сумі 33 000,00 доларів США шляхом зарахування коштів на поточний рахунок відповідача, а остання зобов`язалась щомісяця повертати наданий кредит у повному обсязі та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетного платежу у розмірі 370,00 доларів США. За користування кредитними коштами відповідач зобов`язувалась сплачувати проценти у розмірі 12,4 % річних. Строк повернення кредиту встановлено до 15 листопада 2028 року.

Пунктом 8.1. кредитного договору передбачено, що за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредит ОСОБА_1 сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченої заборгованості, розрахованої за кожен день прострочення платежу.

У забезпечення виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань по кредитному договору між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 158160 від 15 листопада 2007 року.

Зазначав, що станом на 10 липня 2017 року прострочена відповідачем заборгованість по поверненню кредитних коштів, сплаті відсотків за користування кредитом становить 34 624,50 доларів США, та по пені в розмірі 48 083,67 грн., з яких: 27 744,22 доларів США заборгованість за кредитом; 6 880,28 доларів США заборгованість по процентам; 11 579,18 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за період з 10 липня 2016 року по 10 липня 2017 року; 36 504,49 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за період з 15 листопада 2007 року по 15 червня 2017 року. Станом на подання позову зобов`язання щодо погашення заборгованості не виконувалися (т. 1 а.с. 1-3).

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 26 травня 2021 року позов ПАТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 27 744 доларів 22 центи США, заборгованість по процентам у сумі 6 880 доларів 28 центів США, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у сумі 11 579 гривень 18 копійок, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам у сумі 36 504 гривні 49 копійок. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» судовий збір у розмірі 7 118 гривень 37 копійок. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсиббанк» судовий збір у розмірі 7 118 гривень 37 копійок (т. 1 а.с. 152-155).

Не погодившись з рішенням суду, 09 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 1 а.с. 164-168).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та ухваленим з неповним з`ясуванням обставин справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказувала, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому факту, що в матеріалах справи відсутня вимога ПАТ «УкрСиббанк» про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором, і чи взагалі така вимоги була направлена на адресу позичальника та поручителя, а отже, суд не з`ясував, коли настав строк повного виконання зобов`язання за кредитним договором. Також, суд не перевірив правильність нарахованої банком заборгованості за кредитним договором з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, відповідно до яких право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Вважає, що наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості перед банком станом на 10 липня 2017 року проведено з відхиленням від вимог кредитного договору та розрахункових документів щодо видачі та погашення кредиту, що привело до необґрунтованого завищення банком заборгованості за кредитним договором на вказану дату, що підтверджується копіями платіжних документів наявних у відповідача.

Зазначила, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності належного повідомлення ОСОБА_1 , чим порушив її право на справедливий судовий розгляд.

Також зазначала, що судом першої інстанції при надходженні справи з Катеринопільського районного суду Черкаської області не було здійснено перевірку на предмет підсудності вказаного позову Солом`янському районному суду міста Києва шляхом направлення запитів до відповідних установ з метою з`ясування місця реєстрації відповідачів. На думку апелянта, дана справа не підсудна Солом`янському районному суду міста Києва, оскільки ОСОБА_1 проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 164-168).

21 червня 2022 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ПАТ «Укрсиббанк» - адвоката Гладиш Я.М., в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу зазначив, що наведені в апеляційній скарзі твердження є безпідставними, характеризують позицію ОСОБА_1 лише як спробу уникнення відповідальності за невиконання зобов`язань за кредитним договором. Вважає, що розгляд справи відбувся без порушень норм процесуального права щодо підсудності.

Вказував, що доводи апеляційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального права, не можуть бути підставами для скасування постановленого у справі рішення та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Також зазначив, що жодних розрахунків чи інших доказів, які спростовують розмір заборгованості за кредитним договором апелянтом до суду не надано (т. 2 а.с.41-53).

У судовому засіданні ОСОБА_1 , її представник - адвокат Мельничук Ю.Л. підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити. Представник ПАТ «Укрсиббанк» - адвокат Гладиш Я.М. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Відповідач ОСОБА_2 був сповіщений врученням повідомлення особисто, про що є відмітка працівників пошти про вручення поштового відправлення та телефонограмою із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення. Представник ПАТ «Укрсиббанк» - адвокат Гладиш Я.М. подала клопотання з проханням розглянути справу за відсутності представника позивача (т. 2 а.с. 18-22, 29-38, 58-73, 78-85).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволеннюз наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 15 листопада 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0.

Відповідно до п. 1.1. цього договору Банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті в сумі 33 000 доларів США, а остання зобов`язалась прийняти, належним чином виконувати та повернути кредит, сплатити проценти за його користування шляхом сплати ануїтетних платежів в у розмірі 370 доларів США. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 166 650,00 грн. за курсом НБУ на день укладення договору.

Згідно з п. 1.2.2. кредитного договору строк повернення кредиту здійснюється у термін до 15 листопада 2028 року.

За користування кредитними коштами у межах строку кредитування процентна ставка встановлюється у розмірі 12,4 % річних (п. 1.3.2. кредитного договору) (т. 1 а.с. 15-18).

Відповідно до п. 8.1. кредитного договору у випадку порушення зобов`язання позичальником в частині не сплати чергового ануїтетного платежу в установлений день сплати такого платежу чи сплати у розмірі меншому, ніж передбачено цим договором:

- на прострочену суму основного боргу банк нараховує підвищені проценти, в розмірі діючої процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу збільшеної на 0 %. Нарахування підвищеної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу;

- на суму прострочених процентів банк може нараховувати пеню, починаючи з 32 календарного дня, якщо рахувати з дати виникнення прострочених процентів. Пеня нараховується в наступному порядку, а саме: в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні; в розмірі подвійної ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого розраховується за офіційним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті; переня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості і розраховується за методом «факт/360», але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування. Позичальник повинен сплатити пеню за цим договором за першою вимогою банку.

За змістом п. 2.1. кредитного договору у забезпечення виконання зобов`язань позичальника за даним договором прийнята застава нерухомості та порука ОСОБА_2 згідно договору поруки № 158160 від 15 листопада 2007 року.

У додатку № 1 до кредитного договору міститься графік платежів, який отримано та підписано ОСОБА_1 15 листопада 2007 року (т. 1 а.с. 19-23).

На підтвердження надання ОСОБА_1 кредиту у розмір 33 000,00 доларів США, що еквівалентно 166 650,00 грн. станом на 15 листопада 2007 року, банком надано до суду виписку по особовому рахунку НОМЕР_1 за 15 листопада 2007 року (т. 1 а.с. 24).

Згідно з п. 1.1. договору поруки № 158160 від 15 листопада 2007 року ОСОБА_2 зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх її зобов`язань, що виникли за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 15 листопада 2007 року в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути у майбутньому (т. 1 а.с. 25).

Пунктом 3.1. договору поруки передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором.

Згідно з наданими позивачем розрахунками заборгованості станом на 10 липня 2017 року прострочена заборгованість по поверненню кредитних коштів, сплаті відсотків за користування кредитом становить 34 624,50 доларів США, по пені в розмірі 48 083,67 грн., з яких: 27 744,22 доларів США заборгованість за кредитом; 6 880,28 доларів США заборгованість по процентам; 11 579,18 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за період з 10 липня 2016 року по 10 липня 2017 року; 36 504,49 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за період з 10 липня 2016 року по 15 червня 2017 року (т. 1 а.с. 29-34).

Статут АКІБ «Укрсиббанк» викладено в новій редакції, відповідно до якої назва банку була змінена на ПАТ «Укрсиббанк», яке є правонаступником всіх прав і обов`язків АКІБ «Укрсиббанк» (т. 1 а.с. 11-12).

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч. 2 ст. 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст. 1054 ЦК України).

Споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (п. 23 ч. 1 зазначеної статті у редакції, чинній на час укладення кредитного договору).

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».

З матеріалів справи вбачається, що між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту для придбання квартири (т. 1 а.с. 15-18).

Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).

Згідно з ч. 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року) якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.

Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Наведені приписи дають підстави вважати, що ч. 10 ст. 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, суд має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц (провадження №14-680цс19).

Так, у цій справі позивач звернувся з вимогою про дострокове повернення кредиту 07 серпня 2017 року, тобто після втрати чинності норми ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року), яка встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту (т. 1 а.с. 1-34).

Врахувавши вищезазначене, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та відхилив доводи апелянта ОСОБА_1 про порушення досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Отже, пред`явивши позов про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання.

З розрахунків заборгованості по кредитному договору № 0 від 15 листопада 2007 року вбачається, що станом на 10 липня 2017 року утворилася заборгованість за кредитом у розмірі - 27 744,22 доларів США, заборгованість по процентам - 6 880,28 доларів США; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за період з 10 липня 2016 року по 10 липня 2017 року у розмірі - 11 579,18 грн.; та пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за період з 15 листопада 2007 року по 15 червня 2017 року у розмірі - 36 504,49 грн. (т. 1 а.с. 29-34).

Жодних власних розрахунків на спростування вказаних розрахунків позивача відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не наведено.

Разом з тим, до суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 надала копії заяв про видачу готівки від 15 листопада 2007 року та копії квитанцій про погашення кредиту за договором № 0 від 15 листопада 2007 року починаючи з 15 серпня 2008 року та за кожен місяць включно до 11 червня 2015 року (т. 1 а.с. 170-236).

Колегія суддів перевірила розрахунок заборгованості за кредитним договором по тілу кредиту та процентам та встановила, що усі суми погашення кредиту по наданим позивачем квитанціям з 15 серпня 2008 року та за кожен місяць включно до 11 червня 2015 року були враховані позивачем при здійсненні розрахунку(т. 1 а.с.19-23, 29-34).

При цьому Банк надав до апеляційного суду копії заяв ОСОБА_1 в яких вона у зверненнях до Банку підтверджувала наявність кредитної заборгованості і на час розгляду справи апеляційним судом (т. 2 а.с. 34-36).

Таким чином, як з розрахунку заборгованості, так і з наданих відповідачем квитанцій про погашення заборгованості по кредиту встановлено, що починаючи з липня 2015 року ОСОБА_1 припинила сплачувати ануїтетні платежі в у розмірі 370 доларів США кожного місяця на виконання умов договору про надання споживчого кредиту № 0 від 15 листопада 2007 року.

Доказів сплати кредитної заборгованості після 11 червня 2015 року, тобто з липня 2015 року, до суду не надано та не спростовано наявності заборгованості за вказаним кредитним договором.

Згідно з ч. 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ПАТ «Укрсиббанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час.

Таким чином, оскільки позичальник належним чином не виконав умови кредитного договору, тому обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 суми заборгованості по кредиту у розмірі 27 744,22 доларів США (т. 1 а.с. 29).

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).

З матеріалів справи вбачається, що розрахунок заборгованості по процентам за користування кредитом здійснено позивачем за період з 15 листопада 2007 року по 15 червня 2017 року (до дати звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту 07 серпня 2017 року, тобто у межах строку кредитування). Згідно з розрахунком станом на 10 липня 2017 року виникла заборгованість по процентам у розмірі 6 880,28 доларів США. При цьому, у розрахунку заборгованості враховано суми погашення, які здійснювала ОСОБА_1 та надала на підтвердження цих обставин докази до суду апеляційної інстанції (т. 1 а.с. 30-32).

Розрахунок процентів здійснено за ставкою 12,4 % річних, яка погоджена сторонами у п. 1.3.1. кредитного договору № 0 від 15 листопада 2007 року.

Також апеляційний суд перевірив розрахунок заборгованості по пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та за процентами за період з 10 липня 2016 року по 10 липня 2017 року, та дійшов висновку про його обґрунтованість, враховуючи, що пеню обраховано за рік та в межах строку кредитування (до дати звернення з позовом про дострокове повернення кредиту).

Доказів укладення додаткових угоди до кредитного Договору та (або) збільшення відповідальності позичальника ОСОБА_1 без згоди поручителя ОСОБА_2 до суду не надано і судом таких не встановлено.

Таким чином, правильним є висновок суду про стягнення з відповідачів солідарно заборгованості по процентам у розмірі 6 880,28 доларів США,пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі - 11 579,18 грн., та пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами у розмірі - 36 504,49 грн.

Посилання апелянта та її представника - адвоката Мельничука Ю.Л. на повідомлення АТ «Укрсиббанк» від 26 липня 2022 року, що Банк повідомляє про виконання кредитних зобов`язань станом на дату 26 липня 2022 року, суд апеляційної інстанції відхилив, оскільки Банк не відмовлявся від позову, у т.ч. на стадії апеляційного розгляду справи, при цьому, суд апеляційної інстанції неодноразово відкладав розгляд справи за клопотанням відповідачки та її представника, які повідомляли, що Банк не має кредитних вимог до ОСОБА_1 та не підтримує позов. Вказане повідомлення від 26 липня 2022 року є новим доказом, створеним більш ніж через рік після ухвалення оскаржуваного рішення (26 травня 2021 року), не може бути визнаний підставою для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового про відмову в позові. При цьому, на думку апеляційного суду, відповідачка ОСОБА_1 не позбавлена можливості посилатись на вказане повідомлення Банку під час виконання оскаржуваного рішення (т. 2 а.с. 54).

Доводи апелянта про непідсудність розглянутої справи Солом`янському районному суду міста Києва з тих підстав, що ОСОБА_1 проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , колегія суддів відхилила з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з ч. 15 ст. 28 ЦПК України позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред`являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся з даним позовом до Катеринопільського районного суду Черкаської області, оскільки відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 3).

Згідно з довідкою Катеринопільської селищної ради Черкаської області від 05 вересня 2017 року ОСОБА_2 зареєстрований по АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 40).

Після відкриття провадження у справі відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали до суду клопотання про передачу справи до Солом`янського районного суду міста Києва. При цьому, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , кожен окремо, у клопотаннях зазначили, що постійно проживають у АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 56-57).

До клопотання було долучено форму А-16 та копію паспорта громадянина України ОСОБА_1 з відміткою від 12 лютого 2008 року про реєстрацію місця проживання у АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 58).

Ухвалою Катеринопільського районного суду Черкаської області від 20 грудня 2017 року справу було передано на розгляд до Солом`янського районного суду міста Києва, який розглянув справу та ухвали оскаржуване рішення (т. 1 а.с. 82).

В апеляційній скарзі як на підставу для скасування рішення суду ОСОБА_1 посилалася на те, що вона зареєстрована та проживає за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_1 , проте? доказів на підтвердження зміни адреси місця проживання та реєстрації не надала ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду.

Згідно з ч. 3 ст. 31 ЦПК України справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.

Таким чином, оскільки зміни складу відповідачів у справі не відбулося, справа не належить до виключної підсудності іншого суду, а ОСОБА_1 не довела зміни свого місця проживання та реєстрації, Солом`янським районним судом міста Києва розглянуто справу з дотримання правил територіальної підсудності, тому рішення суду не підлягає скасуванню із зазначених апелянтом підстав.

Суд апеляційної інстанції також перевірив посилання апелянта на порушення процесуального закону щодо її неналежного сповіщення про розгляд справи та встановив, що про розгляд справи у день ухвалення оскаржуваного рішення ОСОБА_1 була належним чином повідомлена у розумінні п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Згідно з п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Суд апеляційної інстанції зауважив, що в матеріалах справи міститься клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Мельничук Ю.Л. з прохання відкласти розгляд справи призначеної на 25 листопада 2020 року о 09 год. 30 хв., яке районний суд задовольнив та оголосив по справі перерву до 11 год. 30 хв. 26 травня 2021 року (т. 1 а.с. 141-142, 146)

Так, у матеріалах справи міститься конверт разом з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, який був направлений ОСОБА_1 з судовою повісткою в судове засідання на 26 травня 2021 року та повернувся до суду першої інстанції. На довідці про причини повернення працівниками пошти зазначено, що адресат відсутній за вказаною адресою ( АДРЕСА_5 ), яка є зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 і саме цю адресу апелянт ОСОБА_1 зазначала у поданому нею особисто клопотанні в суді першої інстанції як зареєстроване і фактичне місце проживання (т. 1 а.с. 147).

Суд апеляційної інстанції забезпечив право апелянта на перегляд оскаржуваного судового рішення в апеляційному порядку, проте об`єктивних доказів, які б спростовували висновки оскаржуваного рішення районного суду або свідчили б про повне або часткове погашення кредитної заборгованості апелянтом не надано і судом таких не встановлено.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому суд апеляційної інстанції їх відхилив.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати мають бути віднесені на його рахунок.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 20 жовтня 2022 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова