Постанова

Іменем України

13 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 490/4128/20

провадження № 61-19908св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», ОСОБА_2 ,

треті особи: Центральний відділ державної виконавчої служби

у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Горбуров Кирил Євгенович, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Лашина Олена Петрівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року в складі колегії суддів: Бондаренко Т. З., Крамаренко Т. В., Темнікової В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог позовної заяви

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» (далі - АТ «Райффайзен Банк»), ОСОБА_2 , треті особи: Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Горбуров К. Є., приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Лашина О. П., про звільнення майна з-під арешту.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона є власником земельної ділянки площею 600 кв. м на

АДРЕСА_1 . У 2015 році на вказаній земельній ділянці позивач побудувала житловий будинок загальною площею 396,6 кв. м. У 2020 році при підготовці документів для введення житлового будинку в експлуатацію дізналася, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (далі - Державний реєстр) містяться вищевказані записи про заборону відчуження нерухомого майна.

Позивач не відчужувала та не передавала в іпотеку вказану земельну ділянку. Відповідно до відомостей, зазначених у Державному реєстрі, ОСОБА_2 передала в іпотеку Відкритому акціонерному товаристві «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк», житловий будинок загальною площею 172 кв. м, житловою площею 122,7 кв. м. Разом з тим право власності ОСОБА_2 на зазначений житловий будинок припинено 03 липня 2020 року, про що внесено відповідні відомості

до Державного реєстру. При цьому право власності позивача на цілий житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано в Державному реєстрі 23 липня 2020 року.

Вказувала, що наявність спірного запису про обтяження у Державному реєстрі порушує її права на володіння та вільне розпорядження належним їй на праві власності нерухомим майном, проте у позасудовому порядку зазначене порушення своїх прав вона усунути не може.

На підставі викладеного ОСОБА_1 з урахуванням уточнених позовних вимог просила звільнити з-під арешту земельну ділянку загальною

площею 600 кв. м, кадастровий номер :10:002:0008, цільове

призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських споруд на АДРЕСА_1 та цілий житловий будинок загальною площею 396,6 кв. м за вказаною адресою шляхом виключення з Державного реєстру записів про обтяження:

- заборона реєстраційний номер - 5912863, зареєстрована у реєстрі

26 жовтня 2007 року реєстратором - приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К. Є., підстава обтяження - договір іпотеки від 26 жовтня 2007 року, посвідчений приватним

нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К. Є., реєстровий № 2879, заборона - реєстраційний номер 1181, іпотекодержатель - АТ «Райффайзен Банк», іпотекодатель -

ОСОБА_2 ;

- заборона реєстраційний номер - 7137582, зареєстрована

у реєстрі 06 травня 2008 року реєстратором - приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Лашиною О. П., підстава обтяження - договір іпотеки від 06 травня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Лашиною О. П., реєстровий № 1226, іпотекодержатель - АТ «Райффайзен Банк», іпотекодатель - ОСОБА_2 ;

- арешт нерухомого майна - реєстраційний номер обтяження - 12776866, зареєстрований 24 липня 2012 року реєстратором - Миколаївською філією Держаного підприємства «Інформаційний центр», підстава обтяження - постанова про арешт майна боржника від 24 липня 2012 року у межах виконавчого провадження № 31488024, винесена державним виконавцем Центрального відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (Центральний ВДВС Миколаївського МУЮ) Шарвей М. В.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 березня 2021 року позов задоволено.

Звільнено з-під арешту земельну ділянку загальною площею 600 кв. м кадастровий номер :10:002:0008, цільове призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських споруд на АДРЕСА_1 та цілий житловий будинок загальною площею 396,6 кв. м за тією ж адресою шляхом виключення з Державного реєстру записів про обтяження:

- заборона реєстраційний номер - 5912863, зареєстрована у реєстрі

26 жовтня 2007 року реєстратором - приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К. Є., підстава обтяження - договір іпотеки від 26 жовтня 2007 року, посвідчений приватним

нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К. Є., реєстровий № 2879, заборона - реєстраційний номер 1181, іпотекодержатель - АТ «Райффайзен Банк», іпотекодатель -

ОСОБА_2 ;

- заборона реєстраційний номер - 7137582, зареєстрована у реєстрі

06 травня 2008 року реєстратором - приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Лашиною О. П., підстава обтяження - договір іпотеки від 06 травня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Лашиною О. П., реєстровий № 1226, іпотекодержатель - АТ «Райффайзен Банк», іпотекодатель - ОСОБА_2 ;

- арешт нерухомого майна - реєстраційний номер обтяження - 12776866, зареєстрований 24 липня 2012 року реєстратором - Миколаївською філією Держаного підприємства «Інформаційний центр», підстава обтяження - постанова про арешт майна боржника від 24 липня 2012 року у межах виконавчого провадження № 31488024, винесена державним виконавцем Центрального ВДВС Миколаївського МУЮ Шарвей М. В.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний житловий будинок площею 396,6 кв. м, який належить на праві власності позивачу, створено без прив`язок до раніше існуючого нерухомого майна - житлового будинку площею 172 кв. м, який був предметом іпотеки, без використання його складових структурних елементів. До позивача не переходило право власності на предмет іпотеки, матеріалами справи підтверджено знищення предмета іпотеки. Перебування спірної земельної ділянки під заборонами відповідно до договорів іпотеки, укладених між відповідачами щодо житлового будинку площею 172 кв. м, власником якого не була

ОСОБА_1 і який знищений, суперечить принципу непорушності права власності.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року апеляційну скаргу АТ «Райффайзен Банк» задоволено.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 березня

2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк» 1 260 грн судового збору.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що поданий позивачем висновок експерта не можна вважати повним та беззаперечним доказом на підтвердження заявлених у справі вимог. Експерт, викладаючи висновок, що спірний будинок «М-1» (площею 396,6 кв. м) є новим будівництвом, не зазначила про створення нових комунікаційних систем водопроводу, водовідведення, газопроводу, електричного обладнання, не зазначила також про наявність комплексу необхідних документів, передбачених законом для зведення нової жилої будівлі. Матеріали справи не містять будь-яких доказів щодо звернення позивача до відповідних установ та отримання нею дозвільних документів на здійснення нового будівництва.

Як вбачається з експлікації до схеми розташування будівлі та споруд, викладеної в технічному паспорті на будинок садового типу

АДРЕСА_1 від 15 червня 2020 року, документи про введення в експлуатацію житлового будинку літ. «М-1» не надавалися. Технічний паспорт також не містить повного зображення земельної ділянки та розташування на ній наявних споруд. Схематичне зображення місця розташування будівлі не містить повної та чіткої інформації щодо конфігурації земельної ділянки та її розмірів, а часткові розміри зображеної земельної ділянки не співпадають з розмірами зазначеними у плані її меж у державному акті, відповідні відмітки

в технічному паспорті відсутні.

Оскільки реєстрація житлового будинку «М-1» на ім`я ОСОБА_1 здійснена 23 липня 2020 року на підставі проведеної інвентаризації домоволодіння, а не на підставі документу про готовність новоствореного майна до експлуатації, то вказана обставина не може бути підтвердженням набуття права власності позивачем саме на новостворене нею майно.

Отже, позивач не довела належними та допустимими доказами факту здійснення нею нового будівництва без прив`язок до іншого, вже існуючого нерухомого майна, переданого в іпотеку, без використання його складових структурних елементів та набуття права власності як на новостворене майно. Разом з тим особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. При цьому іпотекодержатель не надавав дозволу на знищення предмету іпотеки та припинення права власності іпотекодавця.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року та направити справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Рух справи в суді касаційної інстанції

06 грудня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року.

Верховний Суд ухвалою від 15 лютого 2022 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року та витребував матеріали справи.

Справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень

позивач посилається і на пункт 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Вважає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права

у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга мотивована тим, що предмет іпотеки за договором іпотеки, укладеним між банком і ОСОБА_2 , та належний

позивачу будинок є різними об`єктами нерухомості. Так, в іпотеку банку було передано будинок площею 172 кв. м, а ОСОБА_1 є власником новоствореного будинку площею 396,6 кв. м, який не передавався

в іпотеку. Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та обґрунтовано задовольнив позов, який підтверджено матеріалами справи. Висновки апеляційного суду спростовуються експертним дослідженням та технічним паспортом на житловий будинок, а постановою апеляційного суду порушено право позивача на володіння та розпорядження належним їй на праві власності нерухомим майном. ОСОБА_1 не укладала з банком договорів іпотеки та кредиту. Позивач не зносила предмет іпотеки та до неї не переходило право власності на це майно. Належна ОСОБА_1 на праві власності земельна ділянка, на час нового будівництва була вільна від

будь-якого нерухомого майна.

Позиції інших учасників

АТ «Райффайзен Банк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, вказуючи на законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови апеляційного суду. У зв`язку з цим просило суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін. Вказувало, що спірний житловий будинок не є новоствореним об`єктом нерухомого майна, оскільки був створений з прив`язкою до вже існуючої заставленої нерухомості, з використанням її складових та функціональних елементів.

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки

площею 600 кв. м на АДРЕСА_1 , цільове призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських спору, на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 13 серпня 2007 року.

Відповідно до іпотечного договору за реєстровим номером 2879, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К. О., укладеного 26 жовтня 2007 року між

ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк», як іпотекодержателем та ОСОБА_2 як іпотекодавацем,

в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором

від 26 жовтня 2007 року остання передала в іпотеку банку належний

їй на праві власності за договором купівлі-продажу від 26 жовтня

2007 року житловий будинок загальною площею 172 кв. м

на АДРЕСА_1 . Нотаріус наклав заборону щодо відчуження вказаного майна за реєстровим № 1181.

Згідно з іпотечним договором за реєстровим номером 1226, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Лашиною О. П., укладеним 06 травня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» як іпотекодержателем та ОСОБА_2 як іпотекодавацем,

у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором

від 06 травня 2008 року остання передала в іпотеку банку належний їй на праві власності за договором купівлі-продажу від 26 жовтня

2007 року житловий будинок загальною площею 172 кв. м

на АДРЕСА_1 . Нотаріус наклав заборону щодо відчуження вказаного майна за реєстровим № 1227/4.

За технічним паспортом від 15 червня 2020 року ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 звела житловий будинок літ. «М-1» площею 396,6 кв. м, рік побудови - 2015.

Станом на 07 липня 2020 року в Державному реєстрі містяться записи про заборону відчуження нерухомого майна:

- заборона, реєстраційний номер - 5912863, зареєстрована у реєстрі

26 жовтня 2007 року реєстратором - приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К. Є., підстава обтяження - договір іпотеки від 26 жовтня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К. Є., реєстровий № 2879, заборона - реєстраційний № 1181, іпотекодержатель - АТ «Райффайзен Банк», іпотекодавець - ОСОБА_2 , об`єкт обтяження - будинок житловий на АДРЕСА_1 ;

- заборона, реєстраційний номер - 7137582, зареєстрована у реєстрі

06 травня 2008 року реєстратором - приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Лашиною О. П., підстава обтяження - договір іпотеки від 06 травня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Лашиною О. П., реєстровий № 1226, іпотекодержатель - АТ «Райффайзен Банк», іпотекодатель - ОСОБА_2 , об`єкт обтяження - будинок житловий загальною

площею 172 кв. м, житловою площею 122,7 кв. м, огорожі № 1, 2 на

АДРЕСА_1 ;

- арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження - 12776866, зареєстрований 24 липня 2012 року реєстратором - Миколаївською філією держаного підприємства «Інформаційний центр», підстава обтяження - постанова про арешт майна боржника від 24 липня 2012 року у межах виконавчого провадження № 31488024, винесена державним виконавцем Центрального ВДВС Миколаївського МУЮ Шарвей М. В., об`єкт обтяження - будинок житловий на АДРЕСА_1 .

Згідно з відомостями з Державного реєстру 03 липня 2020 року право власності ОСОБА_2 на житловий будинок загальною площею

172 кв. м, житловою площею 122,7 кв. м на АДРЕСА_1 зі спорудами за вказаною адресою припинено.

Право власності позивача на цілий житловий будинок АДРЕСА_2

23 липня 2020 року зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Номер запису про право власності - 37521503.

За змістом довідки Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» Миколаївської міської ради (далі -

КП «Миколаївське МБТІ») від 22 червня 2020 року житловий будинок зі спорудами на АДРЕСА_1 знесений. У цій довідці міститься посилання на дані інвентаризації.

Відповідно до висновку експертного дослідження будівельно-технічної експертизи від 06 жовтня 2020 року житловий будинок літ. «А» загальною площею 172 кв. м за своїми технічними показниками та конструктивними елементами, а також вважаючи той факт, що вказаний житловий будинок був повністю знесений, відповідно до довідки КП «Миколаївське МБТІ»

від 22 червня 2020 року, не може бути складовою частиною

житлового будинку літ. «М-1», який на даний час розташований на

АДРЕСА_1 . Житловий будинок

літ. «М-1», який розташований на даний час на земельній ділянці домоволодіння на АДРЕСА_1 ,

є новим будівництвом з новими зовнішніми розмірами, конфігурацією та площею забудови.

Апеляційний суд встановив, що у матеріалах справи відсутні докази на проведення факту обстеження будинку площею 172 кв. м щодо його непридатного стану для використання, а також рішення Виконавчого комітету чи Миколаївської міської ради щодо його знесення.

За указаним експертним висновком, відповідно до схематичного плану земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_1 станом на 24 травня 2000 року та 10 січня

2007 року на спірній земельній ділянці було розташовано дві будівлі, а саме: житловий будинок «А-1» та незавершена будівля літ. «Абуд». Експерт, пославшись на довідку КП «Миколаївське МБТІ» від 22 червня

2020 року про знесення житлового будинку площею 172 кв. м, на технічні показники та конструктивні елементи, дійшов висновку, що знесений будинок не може бути складовою частиною існуючого жилого будинку

літ. «М-1».

Експерт не зазначив стан будинку літ. « Абуд », не надав схематичного плану земельної ділянки з розташуванням на ній відповідних будівель до знесення та наявних будівель на даний час, також експерт не навів переконливого чіткого обґрунтування не співпадіння, на його думку, таких конструктивних елементів двох будинків літ. «М-1» та літ. «А-1», як фундамент та стіни, при цьому будівельний матеріал, з яких вони виготовлені фактично співпадає.

Експерт, викладаючи висновок, що спірний жилий будинок літ. «М-1»

є новим будівництвом, не зазначив про створення нових комунікаційних систем водопроводу, водовідведення, газопроводу, електричного обладнання, не зазначив про наявність комплексу необхідних документів, передбачених законом для зведення нової жилої будівлі.

Суд апеляційної інстанції також встановив, що вказаний висновок експерта не можна вважати повним та беззаперечним доказом. Матеріали справи не містять будь-яких доказів щодо звернення позивача до відповідних установ та отримання нею дозвільних документів на здійснення нового будівництва.

Відповідно до експлікації до схеми розташування будівлі та споруд, викладеної в технічному паспорті на будинок садового типу

АДРЕСА_1 від 15 червня 2020 року, документи про введення в експлуатацію житлового будинку літ. «М-1» не надавалися. Технічний паспорт також не містить повного зображення земельної ділянки та розташування на ній наявних споруд. Так, схематичне зображення місця розташування будівлі не містить повної та чіткої інформації щодо конфігурації земельної ділянки та її розмірів, а часткові розміри зображеної земельної ділянки не співпадають з розмірами зазначеними в плані її меж у державному акті, відповідні відмітки

в технічному паспорті відсутні.

Згідно з витягом з Державного реєстру підставою для реєстрації житлового будинку літ. «М-1» 23 липня 2020 року на ім`я ОСОБА_1 зазначено саме технічний паспорт від 15 червня 2020 року, виданий КП «Миколаївське МБТІ». Державна реєстрація будинку загальною площею 396,6 кв. м на АДРЕСА_1 здійснена на підставі проведеної інвентаризації домоволодіння, а не на підставі документу про готовність новоствореного майна до експлуатації.

АТ «Райфайзен Банк» дозволу на знищення предмету іпотеки та припинення права власності іпотекодавця ОСОБА_2 не надавало.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція),

а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені

в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частинах другій та третій статті 13 Цивільного кодексу України (далі -

ЦК України) визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати

шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (статті 15, 16 ЦК України).

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19.

Неодмінним елементом правовідносин є їхній зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певні матеріальні або нематеріальні блага з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створенням об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та (або) нематеріального блага.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 02 лютого

2022 року у справі № 367/1037/17.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що вона побудувала на належній їй земельній ділянці житловий будинок загальною площею 396,6 кв. м, проте при підготовці документів для введення цього будинку в експлуатацію дізналася, що у Державному реєстрі містяться записи про заборону відчуження вказаного майна у зв`язку з передачею його в іпотеку. Зазначала, що вона не передавала в іпотеку спірне нерухоме майно, а наявність відповідного запису про обтяження у Державному реєстрі порушує її права на володіння та вільне розпорядження належним їй на праві власності нерухомим майном, проте у позасудовому порядку вищевказане порушення своїх прав вона усунути не може.

Заперечуючи проти заявлених у справі вимог, АТ «Райффайзен Банк» вказувало, що йому було передано в іпотеку житловий будинок загальною площею 172 кв. м на АДРЕСА_1 , проте позивач з порушенням вимог закону та без дозволу іпотекодержателя здійснив його реконструкцію. Спірний житловий будинок не

є новоствореним об`єктом нерухомого майна, оскільки був створений

з прив`язкою до вже існуючої заставленої нерухомості, з використанням її складових та функціональних елементів. Матеріали справи не містять жодних дозвільних документів (декларації повідомлення про початок підготовчих або будівельних робіт, а також декларації про завершення будівництва об`єкта нерухомості, дозволи, тощо), які б свідчили про правомірність самовільно будівництва нерухомого майна позивача.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

В силу вимог статті 4 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають, зокрема, обтяження речових прав на нерухоме майно: арешт, іпотека.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника

у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації

в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно (частина перша статті 4 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки).

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що відповідно до умов іпотечних договорів від 26 жовтня 2007 року та від 06 травня 2008 року

ОСОБА_2 передала в іпотеку банку належний їй на праві власності житловий будинок загальною площею 172 кв. м на АДРЕСА_1 , в забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами від 26 жовтня 2007 року та від 06 травня 2008 року, відповідно.

Згідно з відомостями з Державного реєстру 03 липня 2020 року право власності ОСОБА_2 на житловий будинок загальною площею

172 кв. м, житловою площею 122,7 кв. м на АДРЕСА_1 зі спорудами за вказаною адресою припинено.

Право власності позивача на цілий житловий будинок АДРЕСА_2

23 липня 2020 року зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Номер запису про право власності - 37521503.

Спірний житловий будинок

АДРЕСА_3 розташований за земельній ділянці площею 600 кв. м.

Позивач не подала до суду належних та допустимих доказів щодо звернення до відповідних установ та отримання нею дозвільних документів на здійснення нового будівництва.

Встановлено, що документи про введення в експлуатацію житлового будинку літ. «М-1» (площею 396,6 кв. м) не надавалися. Технічний паспорт також не містить повного зображення земельної ділянки та розташування на ній наявних споруд. Так, схематичне зображення місця розташування будівлі не містить повної та чіткої інформації щодо конфігурації земельної ділянки та її розмірів, а часткові розміри зображеної земельної ділянки не співпадають з розмірами зазначеними в плані її меж в державному акті, проте відповідні відмітки в технічному паспорті відсутні.

Реєстрація житлового будинку літ. «М-1» на ім`я ОСОБА_1 здійснена на підставі проведеної інвентаризації домоволодіння, а не на підставі документу про готовність новоствореного майна до експлуатації.

Новоствореним об`єктом нерухомості може вважатись виключно такий, що був створений без прив`язок до іншого, вже існуючого нерухомого майна, без використання його складових структурних елементів. Тобто, неможливо визнати новоствореним нерухомим майном об`єкт нерухомого майна, що являє собою вже існуючий об`єкт нерухомості зі зміненими зовнішніми та внутрішніми параметрами.

Незалежно від того, чи були внесені зміни до договору іпотеки у зв`язку

з перебудовою, добудовою тощо предмета іпотеки, чи ні, іпотека поширюється й на таку реконструкцію.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2021 року у справі № 686/28888/19.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов правильного висновку, що позивач не подала до суду належних та допустимих доказів будівництва нового будинку, без прив`язок до іншого - вже існуючого нерухомого майна, без використання його складових структурних елементів та набуття права власності як на новостворене майно.

Заявляючи вимогу про скасування арешту спірного нерухомого майна, зареєстровану 24 липня 2012 року у межах виконавчого провадження

№ 31488024, обтяжувачем за яким вказано державного виконавця, позивач не обґрунтував підстав для скасування такого арешту з посиланням на фактичні обставини, докази на підтвердження такої вимоги у матеріалах справи відсутні.

З огляду на викладене Верховний Суд вважає, що позивач не довела, що спірні записи про обтяження у Державному реєстрі вчинено з порушенням вимог закону та порушує її права на володіння та вільне розпорядження належним їй на праві власності нерухомим майном.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Враховуючи викладене, встановивши, що відсутні обґрунтовані підстави вважати доведеним позивачем факту здійснення нею нового будівництва без прив`язок до іншого, вже існуючого нерухомого майна (переданого

в іпотеку), без використання його складових структурних елементів та набуття права власності як на новостворене майно, а іпотекодержатель дозволу на знищення предмету іпотеки та припинення права власності іпотекодавця не надавав, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Вказані правові висновки викладено в постанові Верховного Суду

від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20.

У справі, яка переглядається, проаналізувавши зміст оскаржуваної постанови, Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційним судом було ухвалено судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів та правильно застосовано норми матеріального права. Під час розгляду цієї справи суд апеляційної інстанції виходив зі встановлених фактичних обставин справи. При цьому позивач

у касаційній скарзі не зазначає, щодо якої саме норми (яких саме норм) права відсутній висновок Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги, що предмет іпотеки за договорами іпотеки

від 26 жовтня 2007 року та від 06 травня 2008 року - житловий будинок загальною площею 172 кв. м, який розташований на земельній ділянці площею 600 кв. м на АДРЕСА_1 , та зареєстрований за позивачем 23 липня 2020 року житловий будинок загальною площею 396,6 кв. м, який розташований за тією ж самою адресою, є різними об`єктами нерухомості, спростовуються встановленими апеляційним судом обставинами.

Разом із тим, встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Безпідставним є посилання у касаційній скарзі на експертний висновок, оскільки апеляційний суд надав детальний аналіз зазначеному висновку як доказу у справі у сукупності з іншими доказами, а також встановив, що цей висновок експерта не можна вважати повним та беззаперечним.

Водночас при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має грунтуватися на всебічному, повному

й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 464/5502/15-ц.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону не здійснює оцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Помилковими є доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції встановив обставини, які мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, оскільки оскаржувана постанова прийнята на основі повно

і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були надані до суду

у визначеному процесуальним законом порядку та були досліджені

в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди

з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення

обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог

статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження

в апеляційному суді з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

ЄСПЛ вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ

у справі «Серявін та інші проти України»).

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої

статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови, оскільки суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук