Номер провадження: 22-ц/813/6763/22
Справа № 501/488/21
Головуючий у першій інстанції Ільніцька О.М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Мельника Василя Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Балтського районного суду Одеської області від 09 лютого 2022 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Орган опіки та піклування Ананьївської міської ради Подільського району Одеської області, про визначення місця проживання дитини, відібрання малолітньої дитини та повернення її за попереднім місцем проживання дитини з матір`ю, -

в с т а н о в и в:

18 лютого 2021 ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 третя особа, Служба у справах дітей Чорноморської міської ради, про визначення місця проживання дитини (т. 1 , а.с. 2-5).

28 жовтня 2021 від адвоката Латій Олени Вікторівни в інтересах позивача ОСОБА_2 надійшла заява про збільшення позовних вимог, згідно якої заявлено вимоги про відібрання малолітньої дитини в батька і повернення дитини за попереднім місцем проживання до матері, визначення місця проживання дитини з матір`ю, а також заявлене клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи орган опіки та піклування Ананьївської міської ради Подільського району Одеської області, виключення з кола учасників справи служби у справах дітей Чорнорморської міської ради Одеської області та зобов`язання органу опіки та піклування Ананьївської міської ради надати висновок щодо розв`язання спору (т. 2, а.с. 190-193).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували в шлюбі, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом з матір`ю, батько спілкувався з ним, періодично за згодою матері брав його до себе. Але 24 грудня 2020 року відповідач забрав дитину і до теперішнього часу не повертає, переховує його від матері, змінив місце проживання, про місце перебування дитини позивачеві не повідомляє, не дивлячись на її неодноразові спроби встановити місцезнаходження дитини, зокрема намагання спілкуватися по телефону та засобами електронного зв`язку з відповідачем, звернення до правоохоронних органів. Такі дії відповідача унеможливлюють її спілкування з п`ятирічною дитиною, вона протягом тривалого часу позбавлена інформації про стан здоров`я та розвитку дитини. Тому позивач просила суд у відповідності до ст. 162 СК України постановити рішення про відібрання малолітнього сина в батька та повернення його за попереднім місцем проживання з матір`ю, допустити в цій частині негайне виконання рішення. Крім того, така поведінка відповідача свідчить про невизнання відповідачем її права на проживання дитини разом з матір`ю, отже наявності спору про місце проживання малолітньої дитини. Враховуючи, що вона має можливість забезпечити нормальні умови проживання та виховання дитини, має місце роботи, дохід, проживає разом із старшими дітьми в орендованій квартирі, отже проживання дитини з нею відповідатиме інтересам дитини. Тому позивач просила визначити місце проживання сина разом з нею.

Ухвалою суду від 28 жовтня 2021 року до участі у справі в якості третьої особи залучений орган опіки та піклування Ананьївської міської ради Подільського району Одеської області, виключена з учасників справи третя особа служба у справах дітей Чорноморської міської ради, витребуваний від органу опіки та піклування Ананьївської міської ради Подільського району Одеської області висновок щодо розв`язання спору стосовно місця проживання малолітнього ОСОБА_3 (т. 2, а.с. 202-204).

Від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому він зазначив, що позовні вимоги не визнає, посилаючись на неналежне виховання сина позивачкою, її аморальним та нездоровим способом життя, вчиненням домашнього насильства з боку позивачки відносно дитини, відсутністю в неї власного житла. Натомість він приділяє належну увагу сину, забезпечує його виховання та нормальні умови проживання. Тому вважає, що в кращих інтересах дитини доцільним є визначення місця проживання дитини з ним, отже просить відмовити в задоволенні позову повністю (т. 2 а.с. 1-3, 163-165).

12 листопада 2021 до суду надійшли пояснення третьої особи органу опіки та піклування Ананьївської міської ради та висновок органу опіки та піклування Ананьївської міської ради про розв`язання спору стосовно місця проживання малолітнього ОСОБА_3 (т. 3 а.с. 1-8).

Позивач ОСОБА_2 та її представник, адвокат Латій Олена Вікторівна в судовому засіданні надали пояснення та просили суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник, адвокат Мельник Василь Володимирович в судові засідання неодноразово не з`являвся, хоча про час та місце судових засідань був повідомлений належним чином.

Представник третьої особи, Органу опіки та піклування Ананьївської міської ради, до суду не з`явився, подав письмові пояснення, з яких вбачається, що орган опіки та піклування просить провести розгляд справи у його відсутності, та подав письмовий висновок про розв`язання спору стосовно місця проживання дитини (т. 3, а.с. 2-6).

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 09 лютого 2022 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Орган опіки та піклування Ананьївської міської ради Подільського району Одеської області, про відібрання малолітньої дитини та повернення її за попереднім місцем проживання дитини з матір`ю та визначення місця проживання дитини задоволено.

Суд відібрав малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та повернув дитину за попереднім місцем проживання до матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та визначив місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення в частині відібрання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у батька ОСОБА_1 та повернення його за попереднім місцем проживання до матері ОСОБА_2 допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі адвокат Мельник Василь Володимирович в інтересах відповідача ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони по справі сповіщені належним чином, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Тобто, держава визнає захист прав і свобод дитини одним з пріоритетів своєї політики та гарантує дитині рівень життя, необхідний для гармонійного розвитку.

У частині 8 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Раду Української PCP від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання (частина перша статті 162 СК України).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.04.2016 року, від якого мають спільну дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (т. 1, а.с. 18), рішенням Саратського районного суду Одеської області від 24.09.2020 року шлюб між ними розірвано (т. 1, а.с. 27).

На час припинення шлюбних відносин між сторонами малолітній син ОСОБА_3 проживав разом з матір`ю, що підтверджується довідкою про реєстрацію його місця проживання (т. 1, а.с. 10), з якої вбачається, що він зареєстрований за місцем реєстрації матері, періодично знаходився за місцем проживання відповідача ОСОБА_1 , що підтверджується висновком виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області як органу опіки та піклування від 18.08.2020 (т. 1, а.с. 11), актом про відвідування сім`ї від 16.12.2020р. (т. 1, а.с. 14), актом про проживання за місцем проживання без реєстрації (т. 1, а.с. 24).

24 грудня 2020 року без згоди позивачки та без вирішення спору щодо місця проживання дитини відповідач змінив місце проживання малолітнього ОСОБА_1 ..

Місце перебування дитини відповідач приховує від позивачки, яка протягом тривалого часу не має змоги спілкуватися з дитиною та виховувати її, чим порушуються її права на виховання та спілкування з дитиною, а також права малолітньої дитини на спілкування з матір`ю та належне батьківське виховання, передбачені ст. ст. 151-155 СК України.

Крім того, в судовому засіданні від 28.09.2021 року відповідач повідомив про проживання дитини разом з ним в м. Ананьєві Одеської області за місцем його реєстрації, що не відповідає дійсності, так як спростовується висновком органу опіки та піклування Ананьївської міської ради від 04.11.2021 року, у якому зазначено, що за цією адресою розташований приватний будинок, який перебуває у нежилому стані (т. 3 а.с. 5-6), а також актами державного виконавця від 12.11.2021 року та 08.12.2021 року (т. 3, а.с. 76, 77).

Посилання відповідача на те, що він не повідомляє про місце перебування дитини, так як позивачка чинить домашнє насильство над ним, є неспроможними, так як відповідачем не надано належних та допустимих доказів такого насильства з боку позивачки відносно дитини.

Задовольняючи позов в частині відібрання дитини від батька та повернення її матері, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач самочинно без згоди позивача змінив місце проживання малолітньої дитини, фактів жорстокого поводження з дитиною, її експлуатації, тримання в умовах, небезпечних для життя і здоров`я дитини з боку позивачки не довів; матеріали справи не містять доказів того, що повернення дитини за місцем проживання матері створює загрозу життю та здоров`ю дитини або негативно впливатиме на її розвиток, вимоги позивача про відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання підлягають задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_2 має задовільні умови проживання, має добрі стосунки в сім`ї, що підтверджується актом обстеження умов її проживання від 15.12.2021р. (т. 3, а.с. 123-124), працює без оформлення трудового договору, отримує заробітну плату та соціальну допомогу як багатодітна мати (т. 1, а.с. 11, 12-13).

Відповідно до висновку виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області як органу опіки і піклування від 18.08.2020р. вважається недоцільним визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 11).

Висновком органу опіки та піклування Ананьївської міської ради Одеської області від 04 листопада 2021 року, затвердженим рішенням виконавчого комітету Ананьївської міської ради Одеської області від 04.11.2021р. №265, встановлено, що орган опіки та піклування не має можливості обстежити умови проживання дитини ОСОБА_3 та батька (відповідача) ОСОБА_1 , так як за місцем реєстрації ОСОБА_1 не проживає, житловий будинок, розташований за вказаною адресою, є нежилим, перебуває в занедбаному стані, в будинку тривалий час ніхто не проживав. Тому орган опіки і піклування вважав за доцільне залишити на розсуд суду питання про розв`язання спору стосовно місця проживання малолітнього ОСОБА_3 (т. 3, а.с. 5-6).

Заперечуючи проти позову, відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували його доводи про неналежне виконання позивачкою своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , вчинення нею домашнього насильства.

Надані відповідачем письмові пояснення від імені ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (т. 2, а.с. 19-21), суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги, оскільки позбавлений можливості встановити, ким вони написані, безпосередньо заслухати покази цих осіб, так як відповідачем не заявлялось відповідне клопотання.

Задовольняючи позов в частині вимог про визначення місця проживання дитини з матір`ю, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що участь відповідача у вихованні дитини та піклуванні про його здоров`я, яка підтверджується наданими відомостями з медичних та виховного закладів (т. 2, а.с. 55-60, 64-66), не підтверджує того факту, що проживання дитини з матір`ю суперечитиме інтересам дитини. Натомість відповідач, перешкоджаючи матері у спілкуванні з малолітнім сином, позбавляє його належної опіки і виховання з боку матері та порушує їх право на прямі контакти, передбачене ст. 153 СК України, що призводить до руйнування зв`язків дитини з матір`ю, відповідно суперечить сімейним цінностям та найкращим інтересам дитини. Отже враховуючи пріоритетність прав та інтересів дитини, її вік, суд прийшов до висновку про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Посилання адвоката Мельника Василя Володимировича в інтересах відповідача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, оскільки судом безпідставне не враховано неналежне виховання сина позивачкою, її аморальним та нездоровим способом життя, вчиненням домашнього насильства з боку позивачки відносно дитини, відсутністю в неї власного житла. Натомість відповідач приділяє належну увагу сину, забезпечує його виховання та нормальні умови проживання. Тому вважає, що в кращих інтересах дитини доцільним є визначення місця проживання дитини з батьком, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_2 та її представником, адвокатом Латій Оленою Вікторівною доведено належним чином обґрунтованість вимог пред`явленого позову, а саме, те, що відповідач самочинно без згоди позивача змінив місце проживання малолітньої дитини не на підставі рішення органу опіки та піклування або рішення суду, перешкоджає матері у спілкуванні з малолітнім сином, позбавляє його належної опіки і виховання з боку матері та порушує їх право на прямі контакти, передбачене ст. 153 СК України, що призводить до руйнування зв`язків дитини з матір`ю, відповідно суперечить сімейним цінностям та найкращим інтересам дитини. Враховуючи пріоритетність прав та інтересів дитини, її вік, визначення місця проживання дитини з матір`ю відповідає якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. А відповідачем ОСОБА_1 та його адвокатом Мельником Василем Володимировичем не спростовані підстави позову та не доведено належним чином, що позивачка неналежне виконує свої батьківські обов`язки відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , вчиняє домашнє насильство щодо сина.

Так, право на повагу до сімейного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, охоплює щонайменше зв`язки між батьками.

У пункті 100 рішення Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява №2091/13) та у пункті 76 рішення Європейського суду з прав людини від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383) зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Суд зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, №250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

У постанові від 06 грудня 2021 року у справі №493/1516/20 (провадження №61-15393св21) Верховний Суд зробив правовий висновок, про те що «Примусова та самовільна зміна відповідачем місця проживання дитини свідчить про недобросовісність дій відповідача, які порушують права як позивача, так і малолітньої дитини.

У статті 162 СК України встановлена презумпція правомірності поведінки того з батьків, з ким проживала дитина. Якщо інший з батьків вважає такі умови непридатними для дитини, то способом захисту прав дитини є пред`явлення позову про зміну місця проживання малолітньої особи, а не самовільна зміна її місця проживання чи викрадення. Якщо відповідач доведе, що той, з ким проживала дитина, жорстоко поводився з нею, експлуатував дитину, тримав дитину в умовах, небезпечних для її життя та здоров`я, у позові повинно бути відмовлено. Дитина не може бути повернута, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я.

Матеріали справи не містять доказів того, що повернення дитини за місцем проживання матері створює загрозу життю та здоров`ю дитини або негативно впливатиме на її розвиток.

При задоволенні вимоги про відібрання дитини суди застосували частину другу статті 163 СК України за наявності достатніх правових підстав, оскільки ОСОБА_2 утримує дитину у себе не на підставі закону або рішення суду. За таких обставин вимога про відібрання малолітньої дитини від батька ОСОБА_2 та передачу її матері ОСОБА_1 є законною та обґрунтованою.

Ураховуючи особливо чутливий характер спірних правовідносин, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для відібрання малолітньої ОСОБА_4 у батька та її повернення ОСОБА_1, оскільки це виходить з інтересів самої дитини, яка після розірвання шлюбу між сторонами у справі за погодженням між сторонами, проживала разом із матір`ю. Суди врахували сталі соціальні зв`язки, місце відвідування ОСОБА_4 дитячого садочку, психологічний стан тощо, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, постановили рішення про відібрання дитини у відповідача та повернення її за місцем проживання позивача. Повернення дитини у звичне для неї оточення відповідає інтересам дитини».

Судом першої інстанції із достовірністю та об`єктивністю встановлено, що відповідач самочинно без згоди позивача змінив місце проживання малолітньої дитини, фактів жорстокого поводження з дитиною, її експлуатації, тримання в умовах, небезпечних для життя і здоров`я дитини з боку позивачки не довів; матеріали справи не містять доказів того, що повернення дитини за місцем проживання матері створює загрозу життю та здоров`ю дитини або негативно впливатиме на її розвиток, Натомість відповідач, перешкоджаючи матері у спілкуванні з малолітнім сином, позбавляє його належної опіки і виховання з боку матері та порушує їх право на прямі контакти, передбачене ст. 153 СК України, що призводить до руйнування зв`язків дитини з матір`ю, відповідно суперечить сімейним цінностям та найкращим інтересам дитини. Отже враховуючи пріоритетність прав та інтересів дитини, її вік, визначення місця проживання дитини з матір`ю якнайбільше відповідає інтересам дитини.

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, правові висновки Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що, враховуючи засади справедливості, добросовісності та розумності, вік дитини, суд першої інстанції встановив, що самовільна зміна відповідачем місця проживання дитини свідчить про недобросовісність дій відповідача, які порушують права як позивача, так і малолітньої дитини, фактів жорстокого поводження з дитиною, її експлуатації, тримання в умовах, небезпечних для життя і здоров`я дитини з боку позивачки відповідач не довів, крім того відповідач перешкоджає матері у спілкуванні з малолітнім сином, позбавляє його належної опіки і виховання з боку матері та порушує їх право на прямі контакти, передбачене ст. 153 СК України, що призводить до руйнування зв`язків дитини з матір`ю, відповідно суперечить сімейним цінностям та найкращим інтересам дитини, місце перебування дитини відповідач приховує від позивачки та органу опіки та піклування, що унеможливлює обстеження умов проживання дитини та батька. Позивачка ОСОБА_2 має задовільні умови проживання, має добрі стосунки в сім`ї, що підтверджується актом обстеження умов її проживання від 15.12.2021р., працює без оформлення трудового договору, отримує заробітну плату та соціальну допомогу як багатодітна мати. Отже, дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, суд першої інстанції правильно виходив з того, що є законні підстави для визначення місця проживання дитини з матір`ю, відібрання дитини від батька та повернення його за місцем проживання матері.

Стаття 367 ЦПК України визначає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд не бере до уваги висновок експерта А.Г. Козлової від 21 липня 2022 року № СЕ-19-21/37100-ПС, копія якого була надана під час перегляду справи у суді апеляційної інстанції, з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

При призначенні експертизи судом експерт або експерта установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. Суд з врахуванням обставин справи має право визначити експерта чи експертну установу самостійно.

Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом.

Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта. У разі відхилення або зміни питань, запропонованих учасниками справи, суд зобов`язаний мотивувати таке відхилення або зміну.

Питання, які ставляться експерту, і його висновок щодо них не можуть виходити за межі спеціальних знань експерта.

Однак, відповідач ОСОБА_1 із клопотанням про призначення судово психологічної експертизи до суду не звертався, самостійно визначив експертну установу та перелік питань експерту, при цьому позивач була позбавлена можливості у встановлений законом спосіб приймати участь у проведенні цієї експертизи.

Таким чином, судова колегія зазначає, що з точки зору достатності, даний доказ не можна вважати достатнім щоб дійти безумовного висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування.

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач ОСОБА_2 має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, у даному випадку в судовому засіданні позивачем доведено належним чином, що відповідач порушив її права та права дитини. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову в повному обсязі.

Інших правових доводів апеляційна скарга адвоката Мельника В.В. в інтересах ОСОБА_1 не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі сторони відповідача доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи по суті.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Мельника Василя Володимировича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Балтського районного суду Одеської області від 09 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 14 жовтня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік