Справа № 486/394/22
Провадження № 2/486/415/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2022 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого судді Савіна О.І.

при секретарі Коршак О.В.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м.Южноукраїнську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою власністю,

без участі сторін,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що 15.12.2015 року уклала шлюб з ОСОБА_2 , від якого мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 25.09.2018 року, під час перебування шлюбу, вона за власні кошти придбала квартиру АДРЕСА_1 . Вартість квартири станом на укладення договору купівлі-продажу становила 365950,00 грн.. Придбання квартири в шлюбі дає відповідачу підставу вважати її спільною сумісною власністю. Однак, квартиру ОСОБА_1 придбала за кошти, які вона отримала від її сестри ОСОБА_4 як частку від спадщини, які залишилися після смерті їх батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . На час придбання квартири у них, як у подружжя, не було коштів на її придбання. Після купівлі квартири відповідач жодного разу не пред`являв права на неї, в квартирі не проживав, оскільки майже постійно перебував за кордоном. В квартирі зареєстровані лише вона та дочка. Протягом останніх трьох років їх шлюб існує суто формально, разом вони не проживають, спільного господарства не ведуть. Тому нею подано до суду позовну заяву про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 .. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

Ухвалою суду від 03.05.2022 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Позивач у підготовче судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, у якій позовні вимоги в цивільній справі за її позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою власністю підтримує в повному обсязі.

Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився, проте надіслав на адресу суду заяву, з якої вбачається, що останній позовні вимоги визнав у повному обсязі та не заперечує проти задоволення позову. Також просив суд розглядати справу за його відсутності.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 15.12.2015 року сторони по справі уклали шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Соснівському району міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 472 (а.с. 8).

Від даного шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

25.09.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Дмитрієвою В.В., зареєстровано в реєстрі за № 1344 (а.с. 3-4). Квартира була придбана за 365950,00 грн..

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 139048880, дана квартира є трикімнатною за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 56,4 кв.м., житловою площею 35,7 кв.м. та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с. 5).

В матеріалах справи наявний технічний паспорт на вищезазначену квартиру (а.с. 6-7).

Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що ОСОБА_1 25.09.2018 року придбала квартиру за кошти, які вона отримала від її сестри ОСОБА_4 як частку від спадщини, яка залишилася після смерті їх батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10).

Під час придбання квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, але дійшли згоди що зазначена квартира є та залишиться особистою приватною власністю ОСОБА_1 ..

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У ст. 70 Сімейного кодексу України, зазначено, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18).

Як вбачається з наявних у справі доказів, трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 56,4 кв.м., житловою площею 35,7 кв.м, була придбана позивачем, оскільки джерелом її набуття були виключно кошти, які вона отримала від її сестри ОСОБА_4 як частку від спадщини, яка залишилися після смерті їх батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, згідно із ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги заяви сторін, керуючись законодавством України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки судом встановлено, що вказана квартира була придбана позивачем за особисті грошові кошти, тому вказане нерухоме майно є особистою приватною власністю позивача, ці обставини визнані сторонами спору та відповідно до ч.1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, не підлягають доказуванню, а тому поданий позов підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 2 статті 142 передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

На підставі ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» з наступними змінами, у зв`язку з визнанням позову відповідачем позивачеві слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Керуючись ст.ст. 57, 60, 70, 71 СК України, ст.ст. 4-12, 81, 200, 206, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою власністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 914 (дев`ятсот чотирнадцять) грн. 88 коп. судового збору, сплаченого при поданні позову (квитанція № 7225-4105-8730-4372 від 22.04.2022 року).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Южноукраїнського

міського суду Олександр САВІН