Номер провадження: 22-ц/813/3404/22
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 травня 2021 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Група Компаній «Глобальні бізнес рішення» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариства «Банк Восток» про визнання договору про поділ спільного майна подружжя та договорів іпотеки недійсними

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Група Компаній «Глобальні бізнес рішення» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариства «Банк Восток», у якому просив суд:

-визнати недійсним договір про поділ спільного майна подружжя від 26 лютого 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоус І. О., зареєстрований в реєстрі за № 99;

-визнати недійсним договір оренди земельної ділянки та нежитлового приміщення від 03 березня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоус І. О., зареєстрований в реєстрі за № 102;

-визнати недійсним договір іпотеки нежитлового приміщення від 04 березня 2020 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Восток» та ОСОБА_2 , номер запису №35797601, щодо нежитлового приміщення, загальною площею 2057,6 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнати недійсним договір іпотеки нежитлового приміщення від 04 березня 2020 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Восток» та ОСОБА_1 , номер запису №357998581, щодо нежитлового приміщення, загальною площею 2057,6 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 травня 2021 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Група Компаній «Глобальні бізнес рішення» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариства «Банк Восток» про визнання договору про поділ спільного майна подружжя та договорів іпотеки недійсними залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» подало до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 травня 2021 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» задовольнити в повному обсязі.

У відзивах на апеляційну скаргу? представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 , ПАТ «Восток» та ОСОБА_1 посилаючись на її необгрнутованість просять суд апеляційну скаргу ТОВ «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 травня 2021 року без змін.

В судове засідання, призначене на 22.09.2022 року та проведеному в режимі відеоконферецнії з`явилися: представник апелянта ТОВ «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» - Халдай І.В., представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 та представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 .

Від представника ПАТ «Банк Восток» 16.09.2022 року та фізичної особи підприємця ОСОБА_3 надійшли заяви, у яких заявники просять апеляційний суд здійснювати розгляд вказаної справи за апеляційною скаргою ТОВ «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 травня 2021 року без участі їх участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

До суду апеляційної інстанції надійшла заява від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» - адвоката Халдай І.В. про зупинення провадження по даній справі, яку останній не підтримав в судовому засіданні та просив залишити її без розгляду .

Заслухавши пояснення осіб по суті справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 19.07.1975 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим Палацем одруження м. Одеси, про що вказано в книзі реєстрації актів укладення шлюбу та зроблено запис за №1789.

В період перебування в зареєстрованому шлюбі подружжям було набуте нерухоме майно, яке було придбано та зареєстровано за ОСОБА_2

06.08.2018 р. відбулися електронні торги ДП «СЕТАМ», в яких ОСОБА_2 взяв участь та переміг, придбавши за 34633787,39 грн. лот №290838, який включав в себе нежитлове приміщення першого поверху та підвалу, площею 2612,0 кв.м., та земельну ділянку площею 0,14 га, кадастровий номер :31:002:0049, за адресою: АДРЕСА_2 , що вбачається з протоколу №350042 проведення електронних торгів.

Придбане ОСОБА_2 нежитлове приміщення першого поверху та підвалу, площею 2612,0 кв.м. є вбудовано-прибудованим приміщенням, прибудована частина якого розташована у межах земельної ділянки кадастровий №:31:002:0049, що вбачається з наявної в матеріалах справи копії Висновку експерта №494/20 за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, складеного 18 травня 2020 року судовим експертом Ковальчуком О.У.

Актом №56504979 державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 14.08.2018 року було затверджено результати електронних торгів згідно протоколу №350042 від 06.08.2018 р., відповідно до якого ОСОБА_2 придбав примусово реалізоване Державною виконавчою службою майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 2612,0 кв.м., та складається з нежитлового приміщення першого поверху та підвалу, а також земельної ділянки загальною площею 0,14 га, що знаходиться за тією ж адресою, кадастровий номер земельної ділянки: :31:002:0049.

Судом також встановлено, що 26.02.2020 р. між чоловіком ОСОБА_2 та його дружиною ОСОБА_1 був укладений договір про поділ спільного майна подружжя. Цей договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоус І.О., та зареєстрований в реєстрі за № 99. Відомості про припинення на підставі договору про поділ спільного майна подружжя прав ОСОБА_2 та виникнення прав на виділені частки у кожного з подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Зокрема, внаслідок укладення сторонами нотаріально посвідченого договору про поділ спільного майна подружжя, 26.02.2020 року до державного Реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені відомості про наступні права на об`єкти нерухомості: нежитлове приміщення загальною площею 2057,6 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) - приватна власність ОСОБА_2 ; нежитлове приміщення загальною площею 535,6 кв.м., що розташоване за адресою АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) приватна власність ОСОБА_1 ; земельна ділянка, площею 0,14 га, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий номер: :31:002:0049 приватна власність ОСОБА_1 .

Ухвалюючи оскаржуване рішення, районний суд виходив з того, що на момент розгляду справи відсутні рішення суду про визнання недійсними акту №56504979 державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 14.08.2018 року, на підставі якого ОСОБА_2 набув право власності на нежитлові приміщення, а також про визнання недійсними свідоцтва про право власності від 17.08.2018 року або дублікату до нього від 11.09.2018 року. В матеріалах справи також відсутні будь-які судові рішення або постанови державних виконавців, які б забороняли ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укласти 26.02.2020 р. оспорюваний договір про поділ спільного майна подружжя, у зв`язку із чим, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено правові підстави, визначені ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України, для визнання договору про поділ спільного майна подружжя недійсним. Крім того, судом зазначено, що враховуючи, що у задоволенні основної позовної вимоги ТОВ «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» суд відмовляє, тому позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та нежитлового приміщення від 03 березня 2020 року та про визнання недійсними договорів іпотеки нежитлового приміщення від 04 березня 2020 року також задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом (ч. 1-3 ст. 355 ЦК України).

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1-3 ст. 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 1, 2 ст. 60 СК України).

При цьому норма статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу (позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 13.06.2018 р. в справі № 653/3848/15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 р. в справі № 372/504/17).

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За положеннями ч. 1, 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

При цьому, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 1 ст. 64 СК України).

Судовим розглядом справи встановлено, що 26.02.2020 р. між чоловіком ОСОБА_2 та його дружиною ОСОБА_1 був укладений договір про поділ спільного майна подружжя. Цей договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоус І.О., та зареєстрований в реєстрі за № 99. Відомості про припинення на підставі договору про поділ спільного майна подружжя прав ОСОБА_2 та виникнення прав на виділені частки у кожного з подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зокрема, 26.02.2020 року до державного Реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені відомості про наступні права на об`єкти нерухомості:

-нежитлове приміщення загальною площею 2057,6 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) - приватна власність ОСОБА_2 ;

-нежитлове приміщення загальною площею 535,6 кв.м., що розташоване за адресою АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) приватна власність ОСОБА_1 ;

-земельна ділянка, площею 0,14 га, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий номер: :31:002:0049 приватна власність ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» зазначало, що зазначений договір про поділ спільного майна подружжя від 26.02.2020 року є незаконним, фіктивним, у зв`язку із чим його слід визнати недійсним.

Разом з тим, апеляційний суд вважає вірним висновок суду про те, що позивачем не доведено правових підстав, визначених ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України, для визнання вищевказаного договору про поділ спільного майна подружжя від 26.02.2020р. недійсним.

Так, у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що недійсним може бути визнано лише укладений договір.

За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статями 4, 10 та 203ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Отже, суд перевіряє дійсність правочину саме на момент його укладення, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на момент укладення спірного договору про поділ спільного майна подружжя від 26.02.2020 року власником поділеного майна нежитлового приміщення першого поверху та підвалу загальною площею 2612,00 кв.м. та земельної ділянки 0,14 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , - був ОСОБА_2 .

При цьому, на момент ухвалення судового рішення відсутні будь які рішення суду про визнання недійсними акту №56504979 державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 14.08.2018 року, на підставі якого ОСОБА_2 набув право власності на нежитлові приміщення, а також про визнання недійсними свідоцтва про право власності від 17.08.2018 року або дублікату до нього від 11.09.2018 року.

В матеріалах справи також відсутні будь-які судові рішення або постанови державних виконавців, які б забороняли ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укласти 26.02.2020 р. оспорюваний договір про поділ спільного майна подружжя.

Крім того, судом встановлено, що на момент придбання майна, ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , що визнається та не оспорюється сторонами, а відтак за встановленою у ст. 60 СК України презумпцією, набуте майно було спільною сумісною власністю подружжя, а відтак могло бути поділене між ними.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає вірним висновок суду про те, що позовні вимоги ТОВ «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» задоволенню не підлягають.

У доводах апеляційної скарги, ТОВ «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» посилається на те, що договір про поділ спільного майна подружжя від 26.02.2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є фіктивним, оскільки його було укладено без мети створення правових наслідків, що обумовлені ним, а дійсною метою його укладення є утруднення повернення позивачу належного йому нежитлового приміщення.

Разом з тим, вказані доводи апелянта є необґрунтованими та безпідставними, виходяи з наступного.

Так, згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В постанові Великої Палати Верховного суду від 14.11.2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважється правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Статтею 234 ЦК України встановлені правові наслідки фіктивного правочину.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Таким чином, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалась досягти правового результату, такий правочин не можна визнавати фіктивним.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний договір про поділ майна подружжя від 26.02.2020 року був укладений між подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задля досягнення правового результату виділення в натурі часток зі спільного майна подружжя і відповідний договір було виконано спільне майно подружжя поділено в натурі, записи про що були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Укладення договору про поділ спільного майна подружжя є передбаченим до ч. 1 ст. 64, ч. 1, 2 ст. 69 СК України правом, що за даних обставин справи не підлягало обмеженню.

Таким чином, Договір про поділ спільного майна подружжя від 26.02.2020 року є законним та реальним, підстави для визнання його недійсним відсутні. Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено фактичні обставини, що спростовує доводи апелянта ТОВ «Група компаній «Глобальні Бізнес рішення» щодо фіктивності вищезазначеного правочину від 26.02.2020 року.

Також слід зазначити, що звертаючись до суду із вказаним позовом та у доводах апеляційної скарги ТОВ «Група компаній «Глобальні Бізнес рішення» посилається на незаконність електронних торгів та те, що ОСОБА_2 не є та не був законним власником придбаного майна. Зокрема ТОВ «Група компаній «Глобальні Бізнес рішення» зазначає, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 жовтня 2018 року у адміністративній справі №826/16316/18, яке набрало законної сили, визнано протиправними дії та бездіяльність державних виконавців під час проведення вищенаведених електронних торгів.

Разом з тим, на вказані доводи апелянта слід зазначити наступне.

Так, з наявних у матеріалах справи судових рішень по адміністративній справі №826/16316/18 вбачаєтьбся, що рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 22.10.2018 р. за позовом ТОВ «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» до Міністерства юстиції України в особі Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: торгова компанія «Алмі» (підприємство у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю), публічне акціонерне товариство «АБ «Південний», ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та бездіяльності, визнання протиправним та скасування акту про реалізацію предмету іпотеки задоволено повністю.

27.11.2018 року постановою Шостого апеляційного адміністративного суду вищевказане рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.10.2018 р. - скасовано; провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування Акту торгів №56504979 від 14.08.2018 р. про реалізацію предмету іпотеки закрито; в задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В подальшому постановою Верховного Суду у складі КАС у справі було залишено без змін постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.11.2018 р. в частині закриття провадження у справі.

Тобто, провадження у справі №826/16316/18 в частині визнання недійсним та скасування акту торгів №56504979 від 14.08.2018 р., що є правовстановлюючим документом для ОСОБА_2 було закрито апеляційним судом.

Таким чином неспроможними є посилання апелянта на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.10.2018 року у справі №826/16316/18, яким було визнано незаконними тільки дії та бездіяльність державних виконавців.

Окрім того, слід зазначити, що документом, який підтверджує право власності на майно, придбане з електронних торгів є акт про проведені електронні торги, що видається державним виконавцем.

Як було вже встановлено судом, у матеріалах данної справі, відсутнє рішення суду про визнання недійсним акту №56504979 державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 14.08.2018 р., а за відсутності такого судового рішення, саме з 14.08.2018 року власником нежитлове приміщення першого поверху та підвалу, площею 2612,0 кв.м., та земельної ділянки площею 0,14 га, кадастровий номер :31:002:0049, за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 .

Таким чином, у звязку із тим, що придбання нерухомого майна ОСОБА_2 відбулося в 2018 році з електронних торгів, як примусово реалізованого арештованого майна, і такі торги не були визнані недійсними, суд критично ставиться до твердження представника ТОВ «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» про те, що воно є власником нежитлового приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 07.10.2011 р., оскільки електронні торги, що відбулись за поданням державного виконавця у межах виконавчого провадження, на яких їх придбав ОСОБА_2 є чинними та відбулись через сім років після договору купівлі-продажу, на який посилається позивач в обґрунтування свого права власності на нежитлове приміщення.

Відповідно до пункту 8 Розділу Х «Порядок розрахунків за придбане на електронних торгах майно та перехід права власності» Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2831/5, акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, у випадках, передбачених законодавством.

У випадку придбання нерухомого майна документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, є свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яке видається нотаріусом на підставі акта про проведені електронні торги.

Судом встановлено, що 17.08.2018 р. на ім`я ОСОБА_2 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. було видане свідоцтво про право власності, до якого було в подальшому 11.09.2018 року видано дублікат.

У матеріалах справи відсутнє судове рішення яким би визнавалось недійсним видане на ім`я ОСОБА_2 свідоцтво про право власності або дублікат до нього.

Посилання апелянта на незаконність права власності ОСОБА_2 , оскільки на данний час судами України розглядаються спори між ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» та ОСОБА_2 (справа № 520/548/18 та справа №520/15816/19) щодо права власності на нежитлове приміщення першого поверху та підвалу, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 - є неспроможними, з огляду на те, що на момент укладення оспорюваного договору про поділ спільного майна подружжя від 26.02.2020 р. постанови Одеського апеляційного суду від 17.11.2020 року у цивільній справі №520/548/18 не існувало, оскільки її було прийнято лише через дев`ять місяців після його укладення, а відтак не могло бути перешкодою для укладення оспорюваних договорів.

Доводи апеляційної скарги щодо розгляду Киівським районним судом м.Одеси цивільної справи №520/15816/19 за позовом ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» до ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування дубліката свідоцтва, скасування записів про проведену державну реєстрацію, є неспроможними, оскільки на момент ухвалення оскаржуваного рішення справа не була розглянута.

Більш того, на час розгляду справи в апеляційному суді по даній справі ухвалено рішення, яким в задоволенні зазначеного позову ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» було відмовлено.

Окрім того, апеляційний суд наголошує, що законність набуття права власності ОСОБА_2 знаходиться поза межами доказування у данній справі.

Щодо доводів апеляційної скарги ТОВ «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» про те, що у звязку із недійсністю оспорюваного договору про поділ спільного майна подружжя від 26.02.2020 року, недійсними також є і договір оренди земельної ділянки та нежитлового приміщення від 03 березня 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 , договір іпотеки нежитлового приміщення від 04 березня 2020 року, укладений між ПАТ «Восток» та ОСОБА_2 , номер запису №35797601, щодо нежитлового приміщення, загальною площею 2057,6 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та договір іпотеки нежитлового приміщення від 04 березня 2020 року, укладений між ПАТ «Восток» та ОСОБА_1 , номер запису №357998581, щодо нежитлового приміщення, загальною площею 2057,6 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , то судом першої інстанції вірно враховано, що вказані вимоги є похідними від основної вимоги, а тому оскільки у задоволенні основної позовної вимоги ТОВ «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» судом відмовлено, тому позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та нежитлового приміщення від 03 березня 2020 року та про визнання недійсними договорів іпотеки нежитлового приміщення від 04 березня 2020 року також не підлягають задоволенню.

При цьому судом вірно зауважено, що у позовній заяві ТОВ «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» жодним чином не аргументовано ні фактичних, ні юридичних підстав для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та нежитлового приміщення від 03 березня 2020 року, а тому відсутність будь-якого обґрунтування у позові щодо заявленої позовної вимоги про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та нежитлового приміщення від 03 березня 2020 року унеможливлює її задоволення.

В апеляційній скарзі також відсутні аргументи, які свідчать про недійсність договору оренди земелььної ділянки та нежитлового приміщення від 03.03.2020 року та договорів іпотеки від 04.03.2020 р.

При цьому, як встановлено судом, в матеріалах справи взагалі відсутні докази того, що позивач ТОВ «Група Компанії «Глобальний бізнес рішення» будь коли був власником вказаної земельної ділянки.

Слід зазначити, що більша частина апеляційної скарги ТОВ «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» ґрунтується на переліку та цитуванні численних судових рішень, ухвалених за наслідками розгляду між зазначеними сторонами спорів. При цьому, багато уваги придяліється різним історичним обставинам, іншим судовим процесам та різним фактичним обставинам, які мали місце за багато років до дати укладання правочинів, а відтак не мають жодного доказового значення для розгляду даної справи з урахуванням обранного позивачем способу захисту визнання правочинів недійсними.

Отже наведені в апеляційній скарзі доводи спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами, в цілому зводяться до переоцінки доказів та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.

У зв`язку з перебуванням судді Гірняк Л.А. у відпустці в період з 23 вересня 2022 року по 13 жовтня 2022 року, повний текст судового рішення складений 14 жовтня 2022 року.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Глобальні бізнес рішення» - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 травня 2021 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Група Компаній «Глобальні бізнес рішення» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариства «Банк Восток» про визнання договору про поділ спільного майна подружжя та договорів іпотеки недійсними залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14.10.2022 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк