Провадження №22-ц/812/682/22
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 жовтня 2022 року м. Миколаїв

справа № 489/7566/21

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Кушнірової Т.Б., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з майна, за апеляційною скаргою Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 23 лютого 2022 року під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., повний текст судового рішення складений 16 травня 2022 року,

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі- Інгульський ДВС) про зняття арешту з майна.

Позивач зазначав, що є власником транспортного засобу Toyota Corolla, легковий седан В, кузов НОМЕР_1 , 1993 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Звернувшись до Регіонального сервісного центру ГСЦ в Миколаївській області для зняття автомобіля з реєстрації з метою його продажу дізнався, що на його автомобілі мається діюче обтяження. Перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що виконавчі провадження щодо стягнення заборгованості, штрафів відносно нього відсутні, також відсутній запис про нього як боржника у реєстрі боржників. З метою з`ясування обставин і підстав накладення арешту та скасування арешту з належного йому майна він звернувся з заявою до відповідача, який його повідомив, що виконавчі провадження відносно нього в Інгульському ДВС не перебувають, але арешт з автомобіля зняти відмовилися.

Як вказав позивач, на теперішній час, неможливо ідентифікувати виконавче провадження відносно нього, під час виконання якого було винесено постанову про накладення арешту та внесено запис про обтяження на майно, що належить йому, проте він як власник не може володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд через наявність вказаного обтяження.

Посилаючись на викладене, просив зняти арешт, накладений постановою Інгульського ДВС від 21 березня 2007 року на автомобіль Toyota Corolla, номерний знак НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_1 .

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що позивачем не надано доказів виконання виконавчого документа або скасування виконавчого документа, на підставі якого виносилася постанова про арешт майна боржника, у зв`язку з чим підстави для зняття арешту з майна боржника відсутні.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. Скасовано арешт, накладений на підставі постанови державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 21 березня 2007 року на автомобіль Toyota Corolla, номерний знак НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 . Стягнуто з Інгульського ДВС на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн 00 коп.

В апеляційній скарзі Інгульський ДВС посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просило скасувати рішення суду та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції при винесенні рішення у справі не було з`ясовано кому належав транспортний засіб Toyota Corolla, легковий седан В, кузов НОМЕР_1 , 1993 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , у 2007 році під час накладання арешту, оскільки згідно Свідоцтва про реєстрацію вищевказаного транспортного засобу ОСОБА_1 став його власником лише у 2020 році. Наданий позивачем доказ, а саме довідку з РСЦ ГСЦ МВС в Миколаївській області, у якій вказано, що на автомобіль Toyota Corolla постановою Інгульського ДВС 21 березня 2007 року було накладено арешт, вважають неналежним доказом, який не може братися до уваги судом при ухваленні рішення, оскільки у цій довідці не зазначено власника арештованого транспортного засобу, до того ж Інгульський ДВС було створено у 2020 році, а у 2007 році функціонував Ленінський ДВС, тому накладення арешту саме Інгульським ДВС було неможливо. Також апелянт посилається на те, що суд встановши що наразі неможливо встановити ані стягувача, ані в рамках якого саме виконавчого провадження накладено арешт на майно проігнорував той факт, що також неможливо і встановити на чиє майно накладався арешт у 2007 році. Крім того, не встановивши коли саме було завершено виконавче провадження, в якому був накладений спірний арешт, суд безпідставно застосував норми Закона України «Про виконавче провадження» станом на 2010 рік. Апелянт вважає, що Інгульський ДВС не може бути відповідачем у даній справі, оскільки це суперечить положенням постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна».

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 лютого 2022 року без змін, а апеляційну скаргу Інгульського ДВС без задоволення.

Представник Інгульського ДВС в судове засідання до суду апеляційної інстанції вдруге не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Мілюченко В.А. підтримала викладені у відзиві на апеляційну скаргу доводи та просила залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач є власником автомобіля марки Toyota Corolla, легковий седан В, кузов НОМЕР_1 , 1993 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . З метою продати вказаний автомобіль ОСОБА_1 звернувся до Регіонального сервісного центру ГСЦ в Миколаївській області для зняття транспортного засобу з реєстрації, проте, йому було відмовлено, у зв`язку з тим, що на автомобілі мається діюче обтяження.

Згідно листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області від 07.10.2021 за вих. № 31/14-14-15, на автомобілі Toyota Corolla, номерний знак НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_1 , мається діюче обтяження, а саме арешт та/або заборона на відчуження, що накладено постановою Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 21 березня 2007 року, вихідний номер 3526.

Вказані обставини підтверджені Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Миколаївській області у наданій на вимогу суду першої інстанції відповіді у листі від 31.01.2022 за вих. № 31/264-14-2022, також повідомлено, що в зв`язку із закінченнм строку зберігання у архіві документів неможливо надати відомості або документи на підставі яких було накладено арешт на вказаний автомобіль.

З листа Інгульського ДВС від 21.10.2021 за вих. № 87696 вбачається, що станом на 20.10.2021 згідно відомостей АСВП виконавчі провадження щодо стягнення боргу з ОСОБА_1 в Інгульському відділі державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не перебувають.

У відзиві на позовну заяву Інгульським ДВС зазначено, що неможливо ідентифікувати виконавче провадження, під час виконання якого було винесено постанову про накладення арешту та внесено запис про обтяження на автомобіль Toyota Corolla, номерний знак НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для продовження обтяження на майно судовим розглядом не встановлено, а тому наявність такого арешту порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, внаслідок чого право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб. При цьому судом було враховано, що оскільки неможливо встановити ані стягувача, ані в рамках якого саме виконавчого провадження накладено арешт на належний ОСОБА_1 автомобіль, то позивачем вірно зазначено відповідачем по справі Інгульський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) як правонаступника Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на нижчевикладене.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" (як у діючій, так і у попередніх редакціях) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції на час звернення ОСОБА_1 до суду) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

В порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України "Про виконавче провадження".

Матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 є стороною виконавчого провадження, у якому була винесена постанова про арешт автомобіля, підставою позову він зазначає неправомірну, на його думку, відмову Інгульського ДВС у задоволенні його заяви про зняття арешту, а не дії державного виконавця під час винесення постанови про накладення цього обтяження.

За такого, а також враховуючи, що зняття арешту з майна здійснює виконавець, приймаючи постанову на підставі ухваленого судового рішення з цього питання, колегія суддів вважає можливим погодитись з висновком суду першої інстанції, що ефективним способом захисту права позивача на таке майно є звернення до суду з позовом про зняття арешту зі спірного майна.

Також колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що оскільки неможливо встановити ані стягувача, ані в рамках якого саме виконавчого провадження накладено арешт на належний ОСОБА_1 автомобіль, то позивач обгрунтовано зазначив відповідачем по справі Інгульський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) як правонаступника Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції.

Згідно із положеннями статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. У процесі здійснення виконавчого провадження виконавець має право накладати арешт на майно боржника.

Аналогічні положення містять ст. 11 цього Закону в редакції Закону № 2677-VI від 04.11.2010 року та ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції, що діє з 05.10.2016 року.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" в діючий редакції арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 25 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на автомобіль Toyota Corolla, номерний знак НОМЕР_2 , та ст. 57 цього Закону в редакції Закону № 2677-VI від 04.11.2010 року.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на момент звернення ОСОБА_1 до суду) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

Аналіз норм Закону України "Про виконавче провадження" щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" підлягає примусовому виконанню.

Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У даній правовій ситуації відмова в задоволенні позову ОСОБА_1 унеможливила б здійснення належного захисту майнових прав позивача.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11 (провадження № 61-3814св22), від 22 лютого 2022 року у справі № 639/2850/20, від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15 (провадження № 61-18160св19).

Отже суд першої інстанції правильно врахував те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та яких-небудь відомостей щодо існування майнових претензій до ОСОБА_1 та недоведеності віповідачем необхідності подальшого застосування такого арешту порушує права позивача.

На підставі зазначеного колегія суддів погоджується з тим, що незняття Інгульським ДВС арешту з автомобіля Toyota Corolla, номерний знак НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом скасування накладеного постановою Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 21 березня 2007 року арешту на вищевказаний автомобіль, є законним та обґрунтованим.

Щодо посилань апеляційної скарги на те, що на час винесення державним виконавцем постанови про накладення арешту на автомобіль позивач ОСОБА_1 не був власником цього транспортного засобу, а тому виконавче провадження, у якому була винесена ця постанова, можливо стосується іншого боржника, то за інформацією Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області, викладеній у листі від 22.09.2022 за вих. № 31/1983-14-2022, автомобіль Toyota Corolla, номерний знак НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 з 20 грудня 2001 року.

Отже доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апелянтом не було наведено.

За такого колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, які надали сторони, та прийшов до вірного висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Оскільки судом апеляційної інстанції оскаржуване рішення не було скасовано або змінено, то відсутні підстави для зміни проведеного судом першої інстанції розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді Т.Б. Кушнірова

Н.О. Шаманська

____________________________________________

Повний текст постанови складено 14 жовтня 2022 року