Номер провадження: 22-ц/813/3780/22
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2021 року та на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2021 року про відмову у застосуванні заходів процесуального примусу по справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної державної адміністрації про захист честі, гідності та ділової репутації, -

ВСТАНОВИВ:

17 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Одеської обласної державної адміністрації про захист честі, гідності та ділової репутації. Позовна заява мотивована наявністю спору між позивачем та колишньою дружиною у справі № 752/21544/18 щодо визначення місця проживання дитини та реалізацією прав батька та дитини на спілкування та зверненням 09.06.2020 до уповноваженого Президента з прав дитини ОСОБА_2 , відповідь на яку надійшла від Одеської обласної державної адміністрації 22.07.2020 за № К-1942-К10-1.4-05-1929. Позивач вважає інформацію щодо наявності фактів вчинення ним домашнього насильства за ч.1-2 ст. 173-2 КУпАП та порушення кримінальних справ недостовірною, оскільки чинних рішень про притягнення його до адміністративної та кримінальної відповідальності за домашнє насильство на час надання відповіді Одеської обласної державної адміністрації від 22.07.2020 № К-1942-К10-1.4-05-1929 не існувало. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати вищевказану інформацію недостовірною та зобов`язати Одеську обласну державну адміністрацію спростувати поширену недостовірну інформації, яка викладена у листі Одеської обласної державної адміністрації від 22.07.2020 № К-1942-К10-1.4-051929 відносно ОСОБА_1 шляхом відкликання даного документу, з повідомленням сторін (а.с.1-8).

14 червня 2021 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про застосування заходів процесуального примусу щодо відповідача Одеської обласної державної адміністрації відмовлено (а.с.125-126).

14 червня 2021 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси у задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеської обласної державної адміністрації про захист честі, гідності та ділової репутації відмовлено (а.с.131-138).

12 липня ОСОБА_1 направив засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2021 року та на ухвалу Приморського районного суду від 14 червня 2021 року. Апелянт вказує, що не погоджується з прийнятими судовими рішеннями, вважає їх незаконними та такими, що підлягають скасуванню. Апелянт наголошує на тому, що судом першої інстанції не взято до уваги Постанови Київського апеляційного суду у справі 752/12845/18 та 760/11373/18 щодо домашнього насилля, відповідно до яких, події, які описуються в суді першої інстанції не могли бути взагалі, адже ОСОБА_1 знаходився в іншому місця, а інше провадження закрито за відсутністю події і складу правопорушення. Тому, апелянт вважає, що інформація, викладена в листі «К-1942-К10-1.4-05-1929 від 22.07.2020 року та твердження які викладені в ньому Одеською обласною державною адміністрацією є недостовірними і не відповідають дійсності. Апелянт вважає, що посилання суду на Постанови Пленуму Верховного Суду України не невірним, адже такі, як наголошує апелянт, не входять в перелік документів, які є джерелом права у цивільному судочинстві. Крім того, апелянт вважає, що предметом спору виступає не оціночне судження, а фактичне твердження, оскільки, як зазначає апелянт, відомості про те, чи притягався ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності є фактичним твердженням, оскільки це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, а відповідність таких відомостей може бути перевірена та встановлена судом. Апелянт повідомляє, що ним було подано в першій заяві по суті спору список питань для відповідача, які, на думку апелянта, мають важливе значення для справи. Також, апелянт наголошує на тому, що відповідь на поставлені запитання повинна була бути надана у формі заяви свідка. Проте, як зазначає апелянт, судом першої інстанції проігноровано дану вимогу. З огляду на вказане, апелянт просить суд зобов`язати Одеську обласну державну адміністрацію надати вичерпну відповідь на поставлені питання у формі заяви свідка, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2021 року та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким факти зафіксовані у листі Одеської обласної державної адміністрації визнати недостовірними та такими, що порушують немайнові права ОСОБА_1 , зобов`язати Одеську обласну державну адміністрацію спростувати поширену інформацію шляхом відкликання даного документу та вирішити питання судових витрат (а.с.145-152).

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджених суддів), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Сторони про час та порядок проведення судового засідання повідомлялись належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подавали. 05.09.2022 від ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції, сформоване в підсистемі Електронний суд 02.09.2022, яке було залишено без розгляду ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.09.2022 в порядку ст. 212 ЦПК України.

Враховуючи, що в контексті положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України явка сторін до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою (неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи), апеляційний суд розглянув скаргу по суті.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано спосіб захисту порушеного права, що не відповідає характеру та природі відносин, що виникли між сторонами цього спору. Застосування цивільно-правових способів захисту прав та інтересів до відносин, що виникли у публічно-правовій сфері і учасниками яких є сторони цього спору, законом не допускається. У розумінні цивільно-правового закону поширена стосовно позивача інформація не є таким видом інформації, що може бути визнана судом недостовірною у порядку захисту цивільних прав та інтересів особи, а відповідач діяв в межах своїх повноважень як орган виконавчої влади. Тому суд відмовив в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційний суд відмовляє в задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 звернувся до Уповноваженого Президента України з прав дитини зі скаргою на дії працівників Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради та служби у Справах дітей Одеської міської ради (а.с. 14-15).

Уповноважений Президента України з прав дитини листом № 15/3-04/1030 від 18.06.2020 повідомив ОСОБА_1 , що на виконання його листа було направлено звернення до Одеської обласної державної адміністрації щодо перевірки відповідних обставин (а.с. 16).

В листі Одеської обласної державної адміністрації від 22.07.2020, складеного на виконання звернення Уповноваженого Президента України з прав дитини, серед іншого, зазначено: «Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради листом від 16.03.2020 № 01-05-8/289 на адресу служби у справах дітей Одеської міської ради направлена копія заяви ОСОБА_3 , колишньої дружини ОСОБА_1 , для підготовки проєкту висновку.

У процесі підготовки проєкту службою була використана інформація із заяв та відповідних документів, наданих ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до Суворовської районної адміністрації. За результатами опрацювання інформації службою в справах дітей Одеської міської ради був підготовлений та направлений до Суворовської районної адміністрації, як органу опіки та піклування, проєкт висновку від 27.03.2020 № 08/3354 щодо розгляду питання про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В резолютивній частині проєкту відсутній висновок про доцільність чи недоцільність позбавлення заявника батьківських прав. Проєкт не містить констатуючих положень, а є аналізом документів та фактів, узагальнених для роботи Комісії захисту прав дітей Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради. Саме органом опіки та піклування Суворовської РА було прийнято рішення по доцільність позбавлення заявника батьківських прав. Проєкт висновку містить аналіз документів, фактів та обставин, опрацьованих за принципом об`єктивності та неупередженості.

Водночас, проєкт висновку містить інформацію, підтверджену документально, яка свідчить про наявність у діях заявника ознак можливого порушення прав та інтересів дитини. Так, листом-відповіддю Соломянського УП ГУНП в м. Київ, постановами Соломянського районного суду м. Києва від 11.06.2018 та Голосіївського районного суду м. Києва від 26.06.2018 зафіксовані факти вчинення заявником домашнього насильства щодо малолітньої доньки, зокрема скоєння правопорушення, відповідальність за які передбачена ч.ч. 1-2 ст. 173-2 КУпАП. Крім того, відповідно до витягів з ЄРДР від 05.10.2018, 28.11.2018, 28.12.2018 щодо заявника порушені кримінальні провадження, зокрема, за погрози фізичним насильством.

Також Київським міським центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді за зверненням ОСОБА_3 , проведені діагностика та психокорекцій ні заняття з малолітньою ОСОБА_4 . Зі слів дитини вона боїться батька, не має бажання з ним зустрічатися. Дана інформація відображена в листі Київського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 23.04.2019, результатах дослідження психоемоційного стану ОСОБА_4 , здійсненого спеціалістами Міжнародного гуманітарного центру «Розрада» від 11.01.2019 та висновку експертів Бюро психологічних експертиз від 26.07.2019 № 23/19, відповідно до яких поведінкові особливості батька мають негативний вплив на стан та розвиток малолітньої дитини.

Таким чином, службою у справах дітей Одеської міської ради було узагальнено всю наявну інформацію, включно з наданою заявником».

Оцінка апеляційного суду

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Частиною другою статті 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (стаття 68 Конституції України).

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством (стаття 201 ЦК України).

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

За змістом частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені) (постанова ВП ВС від 07.12.2021 в справ № 905/902/20).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

За обставинами даної справи, фактично лист Одеської обласної державної адміністрації від 22.07.2020, направлений у відповідь на лист Уповноваженого Президента України з прав дитини, містить посилання на проєкт висновку, яким було зафіксовано ряд обставин, документально підтверджених з посиланням на відповідні докази: лист-відповідь, постанови, витяги з ЄРДР тощо. При цьому, будь-яких самостійних висновків чи аналізу фактичних обставин Одеська обласна державна адміністрація в своєму листі не висловлювала.

Зміна обставин, які виклала Одеська обласна державна адміністрація в своєму листі від 22.07.2020 з посиланням на проєкт висновку, не свідчить про посилання на недостовірну інформацію. Такі обставини в певний період часу об`єктивно існували, однак в подальшому були змінені в зв`язку зі скасуванням постанов про притягнення до адміністративної відповідальності в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення тощо. Отже, оскільки такі обставини фактично існували, юридичний склад, передбачений ст. 277 ЦК України для настання відповідальності відсутній.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що як зазначено в абзаці першому пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за наявності відповідних підстав дії відповідного суб`єкта владних повноважень можуть бути оскаржені заявником в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ст. 5 КАС України, відповідно до якої кожна особа має право звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Враховуючи вище наведене, оскільки підстави, на які посилався апелянт-позивач не знайшли свого підтвердження, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги. За таких обставин інші доводи апеляційної скарги, зокрема факт поширення інформації третій особі, не впливають на правову кваліфікацію правовідносин та вирішення справи по суті, а тому відхиляються апеляційним судом.

Щодо доводів апелянта стосовно ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2021 року про відмову у застосуванні заходів процесуального примусу. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. За положеннями ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи вбачається, що 19.02.2021 відповідач - Одеська обласна державна адміністрація подала відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому надала пояснення щодо обставин справи та виклала свою позицію стосовно спору по суті. В контексті обставин даної справи, оскільки наявних матеріалів та доказів є достатнім для вирішення справи по суті заявлених позовних вимог, неподання відповідачем відповіді на запитання позивача у формі окремо викладеної заяви не впливає на вирішення справи та не створює негативних процесуальних наслідків. При цьому, апеляційний суд зауважує, що рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до положень ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасникам справи був наданий повний обсяг процесуальних прав, в тому числі на стадії апеляційного розгляду справи, задля доведення/спростування фактів та обставин з метою всебічного встановлення фактичних обставин справи та правильного вирішення справи по суті заявлених позовних вимог.

Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2021 року залишити без змін.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2021 року про відмову у застосуванні заходів процесуального примусу залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький