Справа № 158/453/21 Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О. К.
Провадження № 22-ц/802/703/22 Категорія: 68 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Здрилюк О. І., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання Савчук О. В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 24 червня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, обґрунтовуючи вимоги тим, що у період із 16 листопада 2013 року до 02 серпня 2018 року вона перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу ними придбано автомобіль марки «Opel Vivaro», 2011 року випуску, який 27 листопада 2014 року зареєстрований за відповідачем, а також квартиру АДРЕСА_1 , та 1/2 частку земельної ділянки, яка розташована на АДРЕСА_2 . 26 липня 2018 року їй стало відомо, що відповідач згідно з договором комісії від 29 травня 2018 року № 009388 відчужив автомобіль без її відома та згоди за 47 300,00 грн. Договір комісії укладений з метою істотного зменшення вартості спільного майна подружжя, оскільки відповідач постійно продовжував користуватися вказаним автомобілем.

На підставі наведеного позивач просила суд поділити майно, набуте за час шлюбу, виділивши їй двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 ; 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:1551, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; стягнути із ОСОБА_4 на її користь грошову компенсацію різниці вартості майна у розмірі 66 984,00 грн.

У березні 2021 року ОСОБА_4 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Свої вимоги ОСОБА_4 обґрунтував тим, що за час шлюбу сторонами придбано квартиру АДРЕСА_1 , та частину земельної ділянки, розташованої на АДРЕСА_2 . Вказане майно зареєстровано за ОСОБА_3 . Крім того, за час шлюбу ними придбано комплект меблів «Rita» вартістю 1 258,00 грн, протектор «LED 10 W IP65L» вартістю 399,00 грн, білий стіл вартістю 2500,00 грн, меблевий комплект «Вавільний» вартістю 13 200,00 грн, плитку індукційну «HAUSMA» вартістю 999,00 грн, каструлю з нержавіючої сталі вартістю 419,00 грн, металопрофіль зелений, саморізи та планку - вартістю 8000,00 грн, віолет підвіску вартістю 14 794,00 грн, шафу вартістю 6 500,00 грн, шафу-купе вартістю 2 700,00 грн, а всього майна загальною вартістю 50 809,00 грн. Вказане майно перебуває у володінні та користуванні ОСОБА_3 .

Із урахуванням зазначених обставин ОСОБА_4 просив суд:

- визнати об`єктом права спільної сумісної власності сторін таке майно: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , 1/2 частку земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

- поділити майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності сторін таким чином: визнати за ОСОБА_4 право спільної часткової власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , та 1/2 частку земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 1/2 частку квартиру АДРЕСА_1 , та 1/2 частку земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

- визнати за ОСОБА_3 у порядку поділу майна подружжя право власності на таке нерухоме майно: комплект меблів «Rita», вартістю 1 258,00 грн, проектор «LED 10 W IP65L», вартістю 399,00 грн, білий стіл, вартістю 2 500,00 грн, меблевий комплект «Вавільний», вартістю 13 200,00 грн, плитку індукційну «HAUSMA», вартістю 999,00 грн, каструлю з нержавіючої сталі, вартістю 419,00 грн, металопрофіль зелений, саморізи та планку, вартістю 8 000,00 грн, віолет підвіску, вартістю 14 794,00 грн, шафу, вартістю 6 500,00 грн, шафу-купе, вартістю 2 700,00 грн. Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 у порядку поділу спільного майна подружжя грошову компенсацію за 1/2 частку вартості вказаного рухомого майна у сумі 25 404,00 грн .

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 24 червня 2021 року первісний позов задоволено частково.

Виділено ОСОБА_3 із спільної сумісної власності подружжя у приватну власність 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , та 1/4 частку земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:1551, що знаходиться на АДРЕСА_2 . В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Виділено ОСОБА_4 із спільної сумісної власності подружжя у приватну власність 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , та 1/4 частку земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:1551, що знаходиться на АДРЕСА_2 . В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Волинського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року дане рішення суду залишене без змін.

Постановою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, постанову апеляційного суду від 07 вересня 2021 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль, суд першої інстанції виходив із того, що спірний автомобіль було відчужено подружжям під час перебування сторін у шлюбі та отримані грошові кошти були використані в інтересах сім`ї. При цьому, суд вказав, що будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль відчужено відповідачем без згоди дружини та відповідач діяв не в інтересах сім`ї, суду не надано.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду в частині відмови у вимогах про стягнення на користь ОСОБА_3 грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль не відповідає.

Зважаючи на норми ст.367 ЦПК України щодо меж апеляційного перегляду, судове рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог зустрічного позову про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя іншого майна, окрім квартири та земельної ділянки, апеляційним судом не переглядається, оскільки рішення щодо відмови в частині зустрічного позову ОСОБА_4 не оскаржувалося.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, законом встановлено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане під час шлюбу.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з вимогами статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першої статті 65 СК України.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 просила визнати спірний транспортний засіб, який придбаний сторонами у період шлюбу та у подальшому відчужений на користь третіх осіб, спільною сумісною власністю подружжя та стягнути із ОСОБА_4 на її користь грошову компенсацію за половину вартості цього майна.

Сторона ж відповідача як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, покликається на те, що спірний автомобіль було відчужено подружжям під час перебування сторін у шлюбі та отримані грошові кошти були використані в інтересах сім`ї .

Проте, у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, у разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 19 червня 2019 року у справі № 761/32404/14-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 161/79/18.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі із 16 листопада 2013 року по 02 серпня 2018 року (а. с. 7, т. 1).

Обставини придбання у шлюбі спірного майна - двокімнатної квартири та 1/2 частини земельної ділянки для її обслуговування, сторони фактично підтвердили у своїх позовних заявах, що видно зі змісту позовної заяви ОСОБА_3 та зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 , оскільки вони обоє включили це майно до числа спільно нажитого, яке підлягає поділу.

Також встановлено, що в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ними було придбано транспортний засіб «Opel Vivaro», 2011 року випуску. Докази, які б підтверджували, що вказаний автомобіль був особистою приватною власністю одного із подружжя, суду не надано.

29 травня 2018 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Бімер» (комісіонер) та ОСОБА_4 (комітент) укладено договір комісії № 009388, згідно з яким комісіонер зобов`язався за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імен один/або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу «Opel Vivaro», 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , за ціною 47 300,00 грн (а. с. 57, 58, т. 1).

29 травня 2018 року автомобіль «Opel Vivaro», 2011 року випуску перереєстровано на іншого власника, 07 березня 2019 року транспортний засіб повторно зареєстровано за ОСОБА_4 , що підтверджується листом головного сервісного центру МВС регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Волинській області (а. с.13 зворот, т. 1).

Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення суду, що набрало законної сили 02 серпня 2018 року, яким встановлено, що сторони подружніх відносин не підтримують, шлюб існує формально, сторони проживають окремо (а. с. 7, т. 1).

Із листа відділення поліції № 1 (м. Ківерці) Луцького районного управління поліції Головного управління національної поліції у Волинській області (а. с. 96, т. 1) встановлено, що протягом квітня-липня 2018 року ОСОБА_3 зверталася до Ківерцівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області із повідомленням про те, що вона підозрює свого чоловіка ОСОБА_4 у викраденні її паспорта та ідентифікаційного коду, про те, що ОСОБА_4 вигнав її з дому та замінив замки у будинку на АДРЕСА_2 , а також 26 липня 2018 року про те, що ОСОБА_4 без її згоди здійснив продаж автомобіля «Opel Vivaro», який перебував у спільній сумісній власності.

В ході розгляду справи апеляційним судом представник позивача ОСОБА_1 подала суду клопотання про долучення доказів того, що сторони на момент укладення договору комісії від 29.05.2018 р., на підставі якого відповідач відчужив без згоди позивачки спірний автомобіль, за однією адресою не проживали, не вели спільне господарство та кожен із подружжя жив своїм власним життям.

Це підтверджується також поясненнями, викладеними ОСОБА_4 у позовній заяві про розірвання шлюбу, яку ним подано до суду, датовану 18.06.2018 р. та яку надає позивач суду на підтвердження даних обставин. Зі змісту копії позовної заяви про розірвання шлюбу від 18.06.2018 та відзиву на позовну заяву від 31.10.2018 є очевидним те, що сімейні відносини були втрачені та перестали існувати за більш тривалий термін ніж від подання позовної заяви про розірвання шлюбу та до відчуження автомобіля. Відтак, цим додатково підтверджено доводи ОСОБА_3 , що будучи ще в статусі подружжя вона не могла надати своєї згоди на відчуження автомобіля, оскільки як стверджував відповідач, на зазначений період вони проживали окремо. Також даними обставинами спростовуються доводи відповідача, що кошти, отримані від реалізації автомобіля, були витрачені на спільне сімейне життя, придбання продуктів харчування, побуту та інше.

Разом з тим, факт відчуження відповідачем спірного автомобіля у період, коли сім`я фактично припинила своє існування, (не мала спільного побуту, не вела спільне господарство, сторони проживали окремо за різними адресами), підтверджується також іншими доказами, що є в матеріалах даної справи.

Зокрема, у договорі комісії № 009388 від 29 травня 2018 року, укладеному відповідачем ОСОБА_4 для відчуження спірного автомобіля, він вказує свою адресу: АДРЕСА_4 , а в подальшому адреса місця проживання відповідача у всіх документах зазначається с.Кунин, Здолбунівського району Рівненської області, тоді як позивач проживала в АДРЕСА_5 .

З відповіді начальника ВП ГУНП у Волинській області № 3283/54/01/2018 від 24 квітня 2018 року вбачається, що на звернення позивачки ОСОБА_3 щодо викрадення її паспорта та довідки про код в ході проведення перевірки опитати за даним фактом ОСОБА_4 працівникам поліції не виявилось можливим, оскільки з 19 квітня 2018 року він за місцем проживання відсутній. При спробі зателефонувати на мобільний телефон, він слухавку не піднімав (а.с.97 т.1).

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що відсутні правові підстав для висновку про те, що вказаний автомобіль був відчужений з відома та зі згоди іншого з подружжя і в інтересах сім`ї та під час існування шлюбних відносин, оскільки такі вже на той час фактично були припинені.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, на підставі належних та допустимих доказів встановлено, що автомобіль марки «Opel Vivaro», 2011 року випуску, був набутий сторонами під час перебування у шлюбі, а відповідач не довів, що спірний автомобіль був відчужений ним зі згоди позивача та в інтересах сім`ї.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Статтею 364 ЦК України передбачено, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

У такому випадку, заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації

У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного від 09 лютого 2022 року у справі № 521/1963/19 (провадження № 61-11699св21), а також у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15 (провадження № 61-8926св18), від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16 (провадження № 61-19420св18).

Звертаючись до суду з цим позовом та подавши суду докази вартості кожного об"єкта спільної сумісної власності, ОСОБА_3 просила поділити спільне майно подружжя, виділивши ій у власність повністю квартиру та земельну ділянку для обслуговування цієї квартири, а також врахувавши вартість всього майна - квартири, ділянки і автомобіля - та поділивши його наполовину, стягнути з відповідача в її користь різницю у вартості часток.

Таким чином, колегія суддів, виходячи із наведених норм закону, вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо поділу майна подружжя шляхом виділення кожному із подружжя по 1/2 частині квартири та по 1/4 земельної ділянки.

Однак, враховуючи вказівки Верховного Суду, висловлені у постанові від 23 лютого 2022 року у даній справі при скасуванні попередньої постанови апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновку, що відмова у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості частки відчуженого автомобіля є необгрунтованою, а тому апеляційний суд відносить до спільного майна подружжя відчужений відповідачем без згоди позивачки автомобіль і враховує його вартість при поділі майна.

При визначенні розміру грошової компенсації за належну позивачці частку у справі власності на автомобіль колегія суддів бере до уваги постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), де зроблено висновок, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією реалізації права на справедливу сатисфакцію особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

До такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 серпня 2022 року у справі №545/2396/20 (провадження 61-4894св22).

На підтвердження вартості спірного транспортного засобу позивачем надано суду висновок про ринкову вартість КТЗ, складений експертом-оцінювачем, ОСОБА_5 , згідно з яким ринкова вартість транспортного засобу «Opel Vivaro», реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на 29 січня 2021 року становить 279 318,00 грн (а. с. 23, т. 1).

У справі, яка переглядається, позивач вжила всіх можливих заходів для доведення дійсної вартості автомобіля, тоді як відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження вартості відчуженого ним транспортного засобу на час вирішення спору, а також не спростував визначений у висновку автотоварознавчого дослідження розмір ринкової вартості спірного майна.

З урахуванням наведеного, а також того, що позивач виконала свій процесуальний обов`язок доказування - надала суду докази, що підтверджують середньостатистичну ринкову вартість подібного за своїми технічними характеристиками автомобіля, а відповідач жодного доказу на підтвердження іншого не надав, суд доходить висновку про задоволення позову в цій частині позовних вимог.

Встановивши, що сторони придбали спірний автомобіль під час перебування у зареєстрованому шлюбі і що відповідач розпорядився зазначеним спільним майном подружжя на власний розсуд без повідомлення та письмової згоди ОСОБА_3 , апеляційний суд доходить висновку, що в такому випадку позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу 139 659 грн.

Отже, рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 24 червня 2021 року підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення на її користь грошової компенсації вартості належної їй 1/2 частки транспортного засобу «Opel Vivaro», 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 у сумі 139 659 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Згідно ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного, у зв`язку із частковим задоволенням позову, апеляційної та касаційної скарг позивача з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню 6284,66 грн понесених нею судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 24 червня 2021 року в даній справі в частині відмови у стягненні грошової компенсації вартості 1/2 частини відчуженого автомобіля та розподілу судових витрат скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 139659 (сто тридцять дев"ять тисяч шістсот п"ятдесят дев"ять) гривень компенсації вартості замість 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль OPEL VIVARO, 2011 року випуску, VIN НОМЕР_2 .

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати за сплату судового збору в сумі 6284 (шість тисяч двісті вісімдесят чотири) гривні 66 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді