Постанова

Іменем України

21 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 721/804/16-ц

провадження № 61-4338св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Путильський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Боднар Ірина Михайлівна

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2021 року у складі судді Проскурняка С. П. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 квітня 2022 рокуу складі колегії суддів: Перепелюк І. Б.,

Височанської Н. К., Лисака І. Н.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), треті особи: Путильський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - Путильський РВ ДВС Південно-Західного МУ МЮ), приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., про визнання генеральної угоди б/н від 13 березня 2013 року недійсною, визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява мотивована тим, що 11 квітня 2016 року начальником відділу ДВС Путильського районного управління юстиції Лікарем І. В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №50803107 щодо стягнення з неї боргу на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., зареєстрованого в реєстрі № 298 від 14 січня 2016 року. Виконавчий напис передбачає стягнення з неї грошових коштів у сумі 80 884,70 грн на користь АТ КБ «ПриватБанк» згідно з Генеральною угодою б/н від 13 березня

2013 року.

Посилаючись на те, що вона Генеральної угоди від 13 березня 2013 року чи іншої угоди, договору чи іншого документу з АТ КБ «ПриватБанк» щодо кредитних відносин не укладала, ніяких листів - повідомлень про наявність боргу від банку не отримувала, просила:

- визнати Генеральну угоду б/н від 13 березня 2013 року, укладену між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , недійсною;

- визнати виконавчий напис, виданий приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., зареєстрований в реєстрі №298 від 14 січня 2016 року, таким, що не підлягає виконанню.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Визнано Генеральну угоду від 13 березня 2013 року б/н, укладену між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , недійсною.

Визнано виконавчий напис, виданий приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. та зареєстрований в реєстрі від 14 січня 2016 року № 298, таким, що не підлягає виконанню.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до висновку експерта Чернівецького НДЕКЦ за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 16 грудня 2020 року №1794-К та висновку експертів Київського НДІСЕ за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 15 липня 2021 року №13956/13957/21-32ОСОБА_1 . Генеральну угоду б/н від 13 березня 2013 року не підписувала. Останній стало відомо про наявність даної угоди тільки після відкриття виконавчого провадження 11 квітня 2016 року, докази, які б підтверджували протилежне, представником відповідача не надано.

Встановивши факт непідписання договору, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання Генеральної угоди

від 13 березня 2013 року недійсною та для визнання виконавчого напису, виданого на підставі даної угоди приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., зареєстрованого в реєстрі №298 від 14 січня 2016 року, таким, що не підлягає виконанню.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 12 квітня 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2021 року в частині задоволення позовної вимоги про визнання недійсною Генеральної угоди від 13 березня 2013 року б/н скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні цієї вимоги.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Встановивши, що позивачка Генеральну угоду б/н від 13 березня 2013 року не підписувала, істотних умов цього договору не погоджувала, тобто у неї було відсутнє волевиявлення на укладення спірного договору, апеляційний суд дійшов висновку, що сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, а тому такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що Генеральна угода б/н від 13 березня 2013 року є неукладеною, тому у задоволенні позову слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним.

Разом з тим, враховуючи, що виконавчий напис був виданий приватним нотаріусом на підставі Генеральної угоди б/н від 13 березня 2013 року, яка є неукладеною, цей виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У травні 2022 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2021 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 квітня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2022 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі

№ 401/9687/12, провадження № 61-14084св18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували вимоги частини першої статті 1190 ЦПК України, відповідно до яких висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. При цьому судами не враховано, що факт отримання коштів відповідачем не оспорюється, договір нею частково виконувався.

Судами попередніх інстанцій не надано оцінки доказам, які було надано банком на підтвердження укладання Генеральної угоди від 13 березня

2013 року, а саме фотознімку клієнта з картою, підписаній позивачем анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг

від 05 червня 2006 року, додатку №7 до договору банківського рахунку

від 02 березня 2007 рокутощо.

Також не враховано, що судовим наказом Путильського районного суду Чернівецької області від 20 серпня 2008 року у справі № 2-н-109/2008 стягнуто з позивача заборгованість за кредитним договором від 05 червня 2006 року в розмірі 4 866,80 грн.

У зв`язку із невиконанням зобов`язань за вищевказаними договорами,

13 березня 2013 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитні карти. Згідно договору сторони з метою благополучних умов для виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору № ДОД 7 до ДО РКО CV1E від 05 березня 2007 року і по договору № SAMDN1087

від 05 червня 2006 року домовилися реструктурувати заборгованість. Згідно з пунктом 2.1 Генеральної угоди банк надав строковий кредит в розмірі 34 406,76 грн на 36 місяців з 13 березня 2013 року по 31 березня 2016 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі в сумі 34 406,76 грн.

Вважає, що суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень надали перевагу саме висновкам експертів, не оцінивши всі наявні в матеріалах справи докази належним чином, не перевірили доказів відповідача, допустили однобічність та неповноту судового розгляду, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не поданий

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 11 квітня 2016 року начальником відділу ДВС Путильського районного управління юстиції Лікарем І. В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за №50803107 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в сумі 80 884,70 грн.

Дане виконавче провадження було відкрито на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., зареєстрованого в реєстрі № 298 від 14 січня 2016 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 80 884,70грн на користь АТ КБ «ПриватБанк», які є її боргом за Генеральною угодою б/н від 13 березня

2013 року.

Відповідно до висновку експерта Чернівецького НДЕКЦ за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 16 грудня 2020 року №1794-К підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Подпись» в Генеральній угоді б/н від 13 березня 2013 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Згідно з пунктом 2 висновку експертів Київського НДІСЕ за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 15 липня 2021 року №13956/13957/21-32 підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Подпись» у документі «Генеральное соглашение о реструктуризации задолжности и присоединении к Условиям и правилам предоставление продукта кредитных карт» від 13 березня 2013 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

В свою чергу, заперечуючи проти задоволення позову, банк посилався на те, що 05 червня 2006 року позивачем було підписано анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, згідно якої позивачу було надано кредит в розмірі 4000,00 грн.

29 жовтня 2007 року між сторонами укладено додаткову угоду №CV1E1W/1 до договору банківського рахунку CV1E1W від 02 березня 2007 року, відповідно до умов якої на момент підписання даного договору ліміт складає 5000,00 грн.

Судовим наказом Путильського районного суду Чернівецької області

від 20 серпня 2008 року у справі № 2-н-109/2008 стягнуто з позивача заборгованість за кредитним договором від 05 червня 2006 року в розмірі 4 866,80 грн.

У зв`язку із невиконанням зобов`язань за вищевказаними договорами,

13 березня 2013 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитні карти. Згідно договору сторони з метою благополучних умов для виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору № ДОД 7 до ДО РКО CV1E від 05 березня 2007 року і по договору № SAMDN1087

від 05 червня 2006 року домовилися реструктурувати заборгованість. Згідно з пунктом 2.1 Генеральної угоди банк надав строковий кредит в розмірі 34 406,76 грн на 36 місяців з 13 березня 2013 року по 31 березня 2016 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі в сумі 34 406,76 грн.

04 січня 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» на дві адреси позивача направляв цінним листом із описом вкладень вимогу про усунення порушень за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитні карти б/н від 13 березня 2013 року, в якому банк повідомляв про існуючу заборгованість станом на 09 грудня 2015 року в розмірі 79 684,70 грн та попереджав, що в разі невиконання вимоги буде вчинено виконавчий напис нотаріуса.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині, яка не скасована апеляційним судом, та постанова суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідають.

Щодо позовних вимог про визнання Генеральної угоди від 13 березня

2013 року недійсною.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо, зокрема, він підписаний його стороною (сторонами).

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами (постанова Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18).

Правовим наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є його нікчемність.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі

№ 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі

№ 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій

статті 81 ЦПК Українивизначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя

статті 89 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до висновку експерта Чернівецького НДЕКЦ за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 16 грудня 2020 року №1794-К підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Подпись» у Генеральній угоді б/н від 13 березня

2013 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Згідно пункту 2 висновку експертів Київського НДІСЕ за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 15 липня 2021 року №13956/13957/21-32, підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Подпись» у документі «Генеральное соглашение о реструктуризации задолжности и присоединении к Условиям и правилам предоставление продукта кредитных карт» від 13 березня 2013 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Отже, вказаними висновками двох судових експертиз встановлено, що

ОСОБА_1 не підписувала Генеральну угоду від 13 березня 2013 року.

При цьому, суд першої інстанції вмотивовано відхилив покази свідка

ОСОБА_3 про те, що спірну угоду було підписано саме ОСОБА_1 , оскільки такі суперечать матеріалам справи та висновкам почеркознавчих експертиз.

Посилання відповідача на підписання позивачкою анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 05 червня 2006 року та додатку №7 до договору банківського рахунку від 02 березня 2007 рокутакож не спростовують висновки судів попередніх інстанцій, оскільки вказані обставини не підтверджують підписання та виконання нею саме Генеральної угоди від 13 березня 2013 року.

Також суд касаційної інстанції вважає безпідставними та необґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень надали перевагу саме висновкам експертів, не оцінивши всі наявні в матеріалах справи докази належним чином.

Згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Разом з тим, згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідачем доводи позивача не спростовані, належними та допустимими доказами не доведено підписання та виконання позивачкою Генеральної угоди від 13 березня 2013 року.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували наявний в матеріалах справи фотознімок позивачки з картою є безпідставними, оскільки знаходження в приміщенні банку не підтверджує підписання позивачкою саме Генеральної угоди від 13 березня 2013 року.

Крім того, відповідачем не надано доказів здійснення позивачкою погашення заборгованості за цією Генеральною угодою.

Таким чином враховуючи, що судами попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів встановлено, що ОСОБА_1 не підписувала Генеральну угоду від 13 березня 2013 року, тому вказана угода є нікчемною.

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що вказана угода є неукладеною, проте зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову в цій частині, помилившись щодо мотивів такої відмови.

Щодо позовних вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Таким чином, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Також на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна бути безспірною заборгованість боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника є обов`язковою умовою вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Разом з тим характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості боржника перед стягувачем, хоча сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про безспірність заборгованості боржника, а тому боржник в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Під час розгляду справ такої категорії суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур та факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, та чи була вона саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил дослідження доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду

від 13 березня 2019 року у справі № 300/470/17, від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17, від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц, від 05 квітня 2022 року у справі № 646/4407/20.

Враховуючи, що виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі № 298

від 14 січня 2016 року, був виданий приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. на підставі Генеральної угоди від 13 березня 2013 року, яка є нікчемною, а отже й сума заборгованості не є безспірною, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що такий виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню.

Згідно із частиною четвертою статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на вказане вище у сукупності, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині, яка не скасована апеляційним судом, та постанову суду апеляційної інстанції - змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови, а в іншій частині залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів по суті вирішення питання не спростовують, на їх законність не впливають.

Оскільки Верховний Суд змінює судові рішення, але виключно у частині мотивів їх прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2021 року в частині, яка не скасована постановою апеляційного суду, та постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 квітня 2022 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович