ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 жовтня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/576/21

Головуючий у першій інстанції Циганко М. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/965/22

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонова О.Є., Шитченко Н.В.

із секретарем Шкарупою Ю.В.

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Перший Український міжнародний банк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 25 липня 2022 року (місце ухвалення м. Прилуки) у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» про визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Перший український міжнародний банк» про визнання кредитного договору недійсним. 21.07.2021 представник ОСОБА_1 адвокат Сотніченко О.М. подала заяву про зміну предмету позову і уточнену позовну заяву (а.с. 38-40).

В обгрунтування позову посилалась на те, що між позивачем та АТ «Перший український міжнародний банк» був укладений договір банківського кредиту, який є таким, що не ґрунтується на засадах добросовісності, розумності та справедливості, суперечить Цивільному кодексу України, а його виконання ставить позивача в тяжке матеріальне становище.

Вказує, що позивачем оформлено заявку на отримання кредитних коштів через АТ «Перший український міжнародний банк», але під час укладання кредитного договору АТ «Перший український міжнародний банк» не повідомив позивача належним чином про реальну вартість кредиту та не була надана інформація про реальну річну процентну ставку виходячи з обраних споживачем умов кредиту.

За доводами позову, на даний час, сума, яку належить відшкодувати, для позивача є значною, а її виплата ставить його в скрутне матеріальне становище, в той час як АТ «Перший український міжнародний банк» отримує вигоду від такого становища позивача. Зазначає, що незважаючи на внесення позивачем коштів на погашення кредиту, непропорційно великий розмір загальної річної процентної ставки робить процес погашення вкрай важким та довготривалим при незначних доходах позивача, а також будучи особою з інвалідністю 2 групи, виплата відшкодування є для позивача непомірним тягарем, а самі умови по договору вкрай невигідними.

Тому вважає, що істотні обставини, якими позивач керувався під час укладення договору, змінились. Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

У позові представник ОСОБА_1 адвокат Сотніченко О.М. просить визнати недійсним як такий, що вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, договір комплексного банківського обслуговування, укладений між ОСОБА_1 та АТ «Перший український міжнародний банк» від 15.10.2019.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 25.07.2022 в задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Перший український міжнародний банк» про визнання кредитного договору недійсним, відмовлено.

Рішення судом першої інстанції обґрунтовано тим, що позивачем не доведено наявності тяжкої обставини за відсутності якої правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду від 25.07.2022 і направити справу до суду першої інстанції.

В обґрунтування наявності підстав для скасування рішенння суду першої інстанції заявник посилається, що при укладенні кредитного договору представник АТ «Перший український міжнародний банк» наполягав на отриманні пенсії в банкоматах АТ «Перший український міжнародний банк», а в лютому 2020 року він не отримав свою пенсію, у зв`язку з чим написав заяву до поліції.

Заявник вважає, що кредитний договір містить ознаки злочину, передбаченого Кримінальним кодексом України, а саме заборонено не видавати заробітну плату, пенсію та інші виплати.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «Перший український міжнародний банк» Я.В. Кущ просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та вважає, що рішення судом першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням всіх обставин справи. Вказує, що позивачем не доведено наявність тяжких обставин у розумінні ст. 233 ЦК України та підписав Заяву на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та Паспорт споживчого кредиту, чим висловив свою згоду з умовами кредитування та власну обізнаність з умовами. Також наголошує, що позивач не скористався своїм правом, визначеним ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування», і жодних заперечень щодо змісту договору та порядку взаємодії позивач Банку не висловив.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 15.10.2019 між ОСОБА_1 та АТ «Перший український міжнародний банк» був укладений кредитний договір №201 шляхом оформлення заяви на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування, за умовами якого Банк надав споживчий кредит у розмірі 19211 грн (а.с.42-43).

За матеріалами справи, на виконання кредитним зобов`язань ОСОБА_1 15.11.2019 було сплачено кошти у розмірі 1400 грн. та 12.12.2019 у розмірі 1350 грн, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с.45-46).

Згідно довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про доходи № 2053 0071 4200 7010 від 02.10.2019 за період з квітня 2019 року по вересня 2019 року пенсія ОСОБА_1 складає 10447,98 (а.с.47).

В матеріалах справи також наявна копія пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 ОСОБА_1 як пенсіонера по інвалідності 2 групи загального захворювання (а.с. 20).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявності тяжкої обставини за відсутності якої правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

З таким висновком місцевого суду погоджується суд апеляційної інстанції, враховуючи наступне.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно достатті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини другоїстатті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У частині першій цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені у частинах першій-третій, п`ятій та шостійстатті 203 ЦК України.

Згідно зістаттею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Виконання грошового зобов`язання може забезпечуватись, зокрема, неустойкою - пенею, штрафом (ст. ст. 546, 549 ЦК України).

Таким чином, кредитний договір укладається в письмовій формі, в якому його сторонами погоджується розмір кредиту, умови його надання, повернення, сплати процентів за користування кредитом, застосування неустойки у разі неналежного виконання зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частинами 1, 2 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 власноруч підписав Заяву № 282319686 від 15.10.2019 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.

Підписуючи вказану Заяву, позивач погодився з тим, що був ознайомлений з Договором комплексного банківського обслуговування, Тарифами Банку та погодився з ними, умови йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення.

Також матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_1 вносив оплату на погашення заборгованості за кредитним договором 15.11.2019 у розмірі 1400 грн та 12.12.2019 у розмірі 1350 грн.

Матеріали справи свідчать про те, що грошові кошти в розмірі 19211 грн надавалися ОСОБА_1 на строк 24 місяці зі сплатою комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом. При укладенні договору позичальник був ознайомлений з орієнтованою вартістю кредиту та загальними витратами по ньому.

Таким чином, посилання ОСОБА_1 на те, що кредитний договір за своїм змістом є несправедливим, оскільки платіжні зобов`язання щодо сплати відсотків за користування кредитом є непомірно високими та висока річна відсоткова ставка, не знайшли свого підтвердження. При добросовісному виконанні зобов`язання позивачем не настали б негативні наслідки, пов`язані з простроченням виконання зобов`язань.

Установивши, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, та був ознайомлений з сукупною вартістю кредиту, суд першої інстанції дійшов правильного висновку висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що сума, яку належить відшкодувати для нього є значною, а її виплата ставить його в скрутне матеріальне становище, при незначних доходах, тому вважає, що істотні обставини, якими позивач керувався під час укладення договору, змінились, що є підставою для визнання кредитного договору недійсним на підставі ст. 233 ЦК України.

Перевіряючи зазначені доводи, апеляційний суд враховує, що відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, про визнання якого недійсним ставиться питання за статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах, зобов`язана довести сторона, яка оспорює такий правочин. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Наявність тяжких обставин обумовлюють укладення правочину на вкрай невигідних умовах, натомість, за відсутності тяжких обставин, які б спонукали особу вчинити правочин на таких умовах, посилання заявника на вчинення правочину на вкрай невигідних умовах, не є підставою для визнання угоди недійсною з підстав, передбаченихстаттею 223 ЦК України.

За кредитним договором від 15.10.2019 року ОСОБА_1 отримав грошові кошти на умовах визначених в договорі. При цьому, вказані умови влаштовували позивача на час підписання договору. Отже, цей правочин не може вчинятися на вкрай невигідних умовах з огляду на те, що діючи добросовісно, та виконуючи в строк зобов`язання, позивач не мав би наслідком постійне збільшення плати за користування кредитом.

Посилання ОСОБА_1 , що він є пенсіонером по інвалідності ІІ групи, не співмірність розміру оплати за житлово-комунальні послуги із розміром пенсії, наявність заборгованості за житлово-комунальні послуги, перебування на стаціонарному лікуванні не є тяжкими обставинами у розумінні статті 233 ЦК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що наведені ОСОБА_1 обставини, які за його твердженням спонукали до укладення ним оспорюваного договору, не можуть вважатися тяжкими, які б спонукали його до укладення правочину на вкрай невигідних умовах.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.02.2020 у справі № 462/2927/17 (провадження № 61-35727св18).

Враховуючи, що ОСОБА_1 не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження укладення ним оспорюваного договору за наявності тяжкої обставини, що спонукала його до вчинення правочину на вкрай невигідних умовах, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про визнання недійсним кредитного договору.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27.10.1993).

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 17.04.2018 у справі № 200/11343/14-ц, в якій з метою ефективного гарантування права на справедливий суд відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30.09.2015 у справі № 6-780цс15 та від 11.10.2017 у справі № 6-1374цс17.

У частині 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.18 у справі № 910/18036/17).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

З урахуванням вищевикладених норм чинного законодавства, встановлених обставин справи та наданих на їх підтвердження чи заперечення доказів, оцінених судом у сукупності, суд першої інстанції дійшов правильногоо висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного правочину недійсним з підстав визначених у позові.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 25 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 13.10.2022.

Головуючий Судді: