справа № 631/794/19
провадження № 2/631/43/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2022 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Трояновської Т. М.

за участі секретаря судового засідання М`ячиної Ю. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань приміщення Нововодолазького районного суду Харківської області цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить усунути перешкоди в користуванні нежитловими приміщеннями № 26 та № 27, загальною площею 29 кв. м., що знаходяться в житловому багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 звільнити нежитлові приміщення № 26 та № 27, загальною площею 29 кв. м, що знаходяться в житловому багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з останнього судові витрати по справі.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він є власником нежитлових приміщень № 26 та № 27, загальною площею 29 кв. м., що знаходяться в житловому багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Як було встановлено представником позивача 10 травня 2019 року, нежитлові приміщення № 26 та № 27, загальною площею 29 кв. м., без належних правових підстав використовує ОСОБА_2 .

29 травня 2019 року з метою позасудового врегулювання спору на адресу місця проживання відповідача була направлена вимога про звільнення неправомірно зайнятого майна позивача, яка була залишена без уваги ОСОБА_2 .

Посилаючись на приписи статтей 319, 321, 387, 391, 395 та 401 Цивільного кодексу України позивач вказав, що вказані обставини перешкоджають йому мирно володіти своїм майном, що зумовило останнього звернутись з позовом до суду.

Також ОСОБА_1 у своєму позові порушив питання щодо поновлення йому строку на звернення до суду, посилаючись на те, що про конкретну особу яка порушила його право власності ОСОБА_2 він дізнався лише у травні 2019 року, оскільки до цього часу не міг встановити хто саме з мешканців багатоповерхового будинку зайняв його власність.

Відповідачем у справі ОСОБА_2 на адресу суду було надіслано відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , відповідно до приписів статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, що був зареєстрований за вхідним № 6629/19-вх. від 18 вересня 2019 року, у якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував та вказав, що є власником квартири АДРЕСА_2 . У 2004 році з числа приміщень загального користування відповідач, зі згоди усіх мешканців будинку, обладнав в підвальній частині житлового будинку окреме допоміжне приміщення шляхом прибудови до однієї з несучих стін трьох цегляних стін з дверима, що відповідало вимогам чинного законодавства та не суперечило приписам статтей 331, 380 та 381 Цивільного кодексу України. Як зазначив ОСОБА_2 , збудоване ним приміщення не було предметом будівництва в структурі житлового будинку, не мало відображення в проектній документації та не є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Також відповідач звернув увагу суду, що своє допоміжне приміщення він збудував ще у 2004 році, натомість право власності на підвальні приміщення у позивача виникло лише у березні 2011 року. За версією відповідача побудоване ним допоміжне приміщення ніяким чином не стосується нежитлових приміщень № 26 та № 27, що знаходяться в житловому багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Окрім того, ОСОБА_2 вважав, що пропущений позивачем строк звернення до суду не підлягає поновленню, оскільки ОСОБА_1 ще у 2014 році приймав участі в якості третьої особи у розгляді цивільної справи з єдиним унікальним № 631/1259/14-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сармат-2010» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 про усунення перешкод у користуванні майном, де в уточненнях позивних вимог було вказане хто із мешканців житлового будинку нібито займає відповідне нежитлове приміщення. Так було вказане, що ОСОБА_2 , зокрема, нібито займає нежитлове приміщення № НОМЕР_1 , що знаходяться в житловому багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 26 27, т. 1).

В порядку статті 179 Цивільного процесуального кодексу України представником позивача ОСОБА_15 , на адресу суду була направлена відповідь на відзив, що була зареєстрована за вхідним № 7524/19-вх від 22 жовтня 2019 року, у якому зазначається, що відповідачем в порушення приписів статтей 81 та 83 Цивільного процесуального кодексу Україна не долучено до відзиву на позовну заяву жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 здійснював будівництво певного об`єкту нерухомості у житловому багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Натомість рішенням Апеляційного суду Харківської області від 08 квітня 2014 року по справі з єдиним унікальним № 2/2028/31/2012 було встановлено, що в підвальних приміщеннях, зокрема № 26 та № 27 обладнення не встановлено, згідно ДБН В.2.2.-15.2005 вони є нежилими підвальними приміщеннями і не відносяться до підсобних, технічних приміщень та не є приміщеннями загального користування. Дані обставини в силу приписів статті 82 Цивільного процесуального кодексу України не підлягають доказуванню, оскільки у вищевказаній цивільній справі ОСОБА_2 приймав участь в якості одного із позивачів (а. с. 52, т. 1).

24 лютого 2020 року за вхідним № 10720-вх в порядку, передбаченому статтею 180 Цивільного процесуального кодексу України, від представника відповідача ОСОБА_16 надійшли заперечення, в яких сторона відповідача зазначила, що подані стороною позивача документи, що підтверджують право власності позивача нежитлові приміщення № 26 та № 27, загальною площею 29 кв. м., що знаходяться в житловому багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_1 не підтверджують жодного речового права позивача на нежитлові приміщення (а. с. 114, т. 1).

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 29 серпня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном.

Ухвалами Нововодолазького районного суду Харківської області від 20 січня 2020 року, від 05 липня 2021 року, від 02 серпня 2021 року, від 28 серпня 2021 року, від 24 вересня 2021 року, від 21 жовтня 2021 року, від 23 листопада 2021 року, від 23 грудня 2021 року було визначено, що судове засідання у цивільній справі з єдиним унікальним № 631/794/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном, належить здійснювати у дистанційному режимі відеоконференції між Нововодолазьким районним судом Харківської області та Дергачівським районним судом Харківської області.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 07 лютого 2020 року за клопотаннями учасників справи витребувано від Нововодолазького відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області відомості щодо розгляду заяви Громадської організації «Спеціальний центр економічного та екологічного захисту» від 17 січня 2020 року за вихідним № 1701 20; витребувано від позивача по справі ОСОБА_1 належним чином завірені копії: додаткового проекту на перепланування підвальних приміщень в будинку АДРЕСА_1 , акту введення в експлуатацію нежитлових приміщень № 26 та № 27 загальною площею 29 кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , рішення Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області від 31 березня 2011 року «Про видачу ОСОБА_1 . Свідоцтва про право приватної власності на житлові приміщення АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 », свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1 загальною площею 29 кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , технічного паспорту на нежитлові приміщення № 26 та № 27 загальною площею 29 кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувано від Комунального підприємства «Нововодолазьке архітектурно-інвентаризаційне бюро» належним чином завірені копії документів з інвентарної справи щодо нежитлових приміщень, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 11 березня 2020 року за клопотання представника позивача по цивільній справі з єдиним унікальним № 631/794/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном, призначено комісійну судову будівельно технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Харківського науково дослідного інституту судових експертиз імені Заслуженого професора М.С. Бокаріуса. Попереджено експертів про кримінальну відповідальність, передбачену статтями 384, 385 Кримінального кодексу України та на час проведення експертизи провадження у справі зупинено.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 04 червня 2021 року поновлено розгляд цивільної справи з єдиним унікальним № 631/794/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном.

Також Нововодолазьким районним судом Харківської області неодноразово постановлялись ухвали про відкладення розгляду справи, у тому числі за клопотаннями учасників процесу.

Інших процесуальних дій у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном, судом не вживалось.

Позивач, ОСОБА_1 , у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав, однак скористався правом, наданим йому частиною 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України, щодо участі у судовому процесі через представника ОСОБА_15 .

Представник позивача ОСОБА_15 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити й у вступному слові стисло виклав зміст та підстави позову, надавши необхідні пояснення щодо них, які відповідають змісту позовної заяви.

У судове засідання, що було призначено на 05 жовтня 2022 року, представник позивача не з`явився, проте надіслав на електронну адресу суду заяву, що була зареєстрована за вхідним № ЕП-944/22-вх. від 04 жовтня 2022 року, відповідно до якої просив позовні вимоги задовольнити, закінчити судовий розгляд справи за його відсутності та відсутності ОСОБА_1 , надавши дебати, зміст яких ідентичний позовним вимогам.

Відповідач, ОСОБА_2 , у судове засідання також не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав, однак скористався правом, наданим йому частиною 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України, щодо участі у судовому процесі через представника ОСОБА_16 .

Представник відповідача ОСОБА_16 у судовому засіданні просила у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, надавши необхідні пояснення, які є ідентичними тим, що вказані у відзиві на позовну заяву та запереченнях.

У судове засідання, що було призначено на 05 жовтня 2022 року, відповідач та його представник теж не з`явилися, проте ОСОБА_2 надіслав на електронну адресу суду заяву, що була зареєстрована за вхідним № ЕП-949/22-вх. від 05 жовтня 2022 року, відповідно до якої просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити та закінчити судовий розгляд справи за його відсутності.

З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

При цьому, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін, свідчить їх відповідні заяви долучені до матеріалів справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним надання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 особистих пояснень не має, а їх представники у судовому засіданні їх вже надав, суд вважає за можливе розглянути справу та закінчити її розгляд по суті вимог за відсутності сторін.

Вислухавши пояснення та доводи представника позивача, а також доводи та пояснення представника відповідача, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, що були надані учасниками справи та безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів.

Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю.

Як убачається з копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 , виданого 31 березня 2011 року Нововодолазькою селищною радою Нововодолазького району Харківської області, ОСОБА_1 на підставі рішення Виконавчого комітету Нововодолазької селищної ради Харківської області від 24 березня 2011 року № 68 на праві приватної власності з розміром частки 1/1 належать нежитлові приміщення (підвали) № 26 та № 27, загальною площею 29 кв. м., що розташовані в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_5 (а. с. 104, 154, т. 1).

Право власності на вищевказані нежитлові приміщення у встановленому законом порядку зареєстровано у Комунальному підприємстві «Нововодолазьке архітектурно-інвентаризаційне бюро» 02 лютого 2012 року, номер запису 175 в книзі 4, що підтверджується копією витягу про державну реєстрацію прав № 330495525 від 02 лютого 2012 року, виданого Комунальним підприємством «Нововодолазьке архітектурно-інвентаризаційне бюро» (а. с. 105, 155, т. 1).

Аналогічні дані містяться в Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 172192576, сформованої 01 липня 2019 року о 18 годині 37 хвилин 04 секунд, де реєстраційний номер майна вказаний як 33299544 (а. с. 5, т. 1).

Також у копії технічного паспорту на підвал щодо приміщень № 26, площею 12, 4 кв. м., та № 27, площею 16,8 кв. м., що знаходяться в житловому багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_5 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказаний єдиним власником даного майна (а. с. 99 103, 170 172, т. 1).

Вказані відомості повністю підтверджуються копіями матеріалів інвентаризаційної справи Комунального підприємства «Нововодолазьке архітектурно-інвентаризаційне бюро» № 6807 за адресою: АДРЕСА_6 та АДРЕСА_7 , кн-4, р № НОМЕР_4 (а. с. 149 158, т. 1).

З копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_5 , виданого 23 вересня 2004 року Нововодолазькою селищною радою Нововодолазького району Харківської області, убачається, що ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Нововодолазької селищної ради Харківської області від 10 серпня 2004 року № 329, є власником квартири АДРЕСА_8 АДРЕСА_1 (а. с. 63, т. 1).

Право власності на вказану квартиру у встановленому законом порядку зареєстровано у Нововодолазькому малому комунальному підприємстві технічної інвентаризації 01 жовтня 2004 року, номер запису 5258 в книзі 43, реєстраційний номер 7707430, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4924337 від 01 жовтня 2004 року, виданого Нововодолазьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації (а. с. 64, т. 1).

Окрім цього, судом встановлено, що нежитлові приміщення (підвали) № 26 та № 27, загальною площею 29 кв. м., що розташовані в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_5 , були предметом судового розгляду у інших цивільних справах, зокрема, у справі з єдиним унікальним № 2/2028/31/2012 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_17 , ОСОБА_7 , правонаступником якого є ОСОБА_18 , ОСОБА_2 , ОСОБА_19 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_20 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сармат-2010», Нововодолазької селищної ради Харківської області про захист оспорюваних житлових прав співвласників багатоквартирного будинку, ОСОБА_12 , ОСОБА_14 до Нововодолазької селищної ради Харківської області, ОСОБА_1 , із залученням до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Товариства з обмеженою відповідальністю «Сармат-2010», Нововодолазького архітектурно-інвентаризаційного бюро, про визнання дій неправомірними, скасування рішень Нововодолазької селищної ради Харківської області, визнання недійсними свідоцтв про право власності, а також у справі з єдиним унікальним № 631/1259/14-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сармат-2010» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , із залученням до участі у справі в якості третьої особи: ОСОБА_1 , про усунення перешкод у користуванні майном (а. с. 6 -7, 30 32, т. 1).

Рішенням Судової колегії судової палати у цивільних справа апеляційного суду Харківської області від 08 квітня 2014 року у справі з єдиним унікальним № 2/2028/31/2012, у позові ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_17 , ОСОБА_7 , правонаступником якого є ОСОБА_18 , ОСОБА_2 , ОСОБА_19 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_20 про визнання неправомірними дії Нововодолазького селищної ради щодо порушення житлових прав співвласників багатоквартирного будинку, скасування рішень Нововодолазької селищної ради № 69 від 24 березня 2011 року (підвали № 25, № 29), № 67 від 24 березня 2011 року (підвали № 38, № 39), № 39 від 24 лютого 2011 року (підвали № 47), № 40 від 24 лютого 2011 року (підвал № 57), № 64 від 24 березня 2011 року (підвали № 60, № 64), № 68 від 24 березня 2011 року (підвали № 26, № 27), № 38 від 24 лютого 2011 року (підвали № 42, № 43), № 65 від 24 березня 2011 року (підвал № 48), № 41 від 24 лютого 2011 року (підвали № 61, № 62, № 67), № 66 від 24 березня 2011 року (підвали № 56, № 59) про видачу на ім`я ОСОБА_1 свідоцтв на право власності на підвальні приміщення вказаного будинку; визнання недійсними свідоцтв про право власності на нежитлові приміщення (підвали): № 25, № 29 А від 05 квітня 2011 року; № 38, № 39 А від 31 березня 2011 року; № 48 А від 31 березня 2011 року; № 57 А від 29 березня 2011 року; № 60, № 64 А від 05 квітня 2011 року; № 26, № 27 А від 31 березня 2011 року; № 42, № 43 А від 05 квітня 2011 року; № 47 А від 25 березня 2011 року; № 25, № 29 А від 05 квітня 2011 року; № 56, № 59 А від 31 березня 2011 року; № 61, № 62, № 67 А від 05 квітня 2011 року, виданих на підставі рішень Нововодолазької селищної ради; скасування державної реєстрації права власності на вказані підвальні приміщення будинку АДРЕСА_1 , зареєстровані в Нововодолазькому архітектурно-інвентаризаційному бюро на ім`я ОСОБА_1 за номерами: 25, 29 загальною площею 26, 6 кв. м.; 38. 39 загальною площею 29,2 кв. м; 47 загальною площею 16,8 кв. м.; 57 загальною площею 12,8 кв. м.; 60, 64 загальною площею 29,4 кв. м.; 26, 27 загальною площею 29,2 кв. м.; 42, 43 загальною площею 36,3 кв. м.; 48 загальною площею 12,4 кв. м.; 56, 59 загальною площею 29,6 кв. м.; 61, 62, 67 загальною площею 28,1 кв. м; визнання незаконним акту № 21/05-2010 від 21 травня 2010 року прийому-передачі підсобних підвальних приміщень у будинку АДРЕСА_1 від МПП «Істок» ОСОБА_1 відмовлено.

За обставинами наведеної справи, Судова колегія судової палати у цивільних справа апеляційного суду Харківської області зазначила, що «на підтвердження того, що спірні підвальні приміщення у будинку АДРЕСА_1 є допоміжними, а отже і об`єктом права спільної сумісної власності співвласників будинку, позивачі належних доказів не надали. Натомість відповідачі надали до суду апеляційної інстанції звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкта 64-квартирного будинку АДРЕСА_1 , проведений ТОВ «Актуаль» від 21 червня 2013 року, за висновками якого встановлено його відповідність вимогам надійності і безпечної експлуатації і можливість його безпечної експлуатації. При обстеженні підвальних приміщень було виконано перепланування, згідно додаткового проекту на підвальні приміщення. Згідно Державних будівельних норм В.2.2-15-2005р. «Житлові будинки. Основні положення», підвальні приміщення № 1; 2; 10; 18; 19; 20; 28; 32; 33; 40; 41; 44; 45; 55; 63; 65; 66; 71; 72, в приміщеннях № 31; 70 встановлено обладнання, а також проходи і підходи до цих підвальних приміщень, сходинкові площадки не можуть бути не жилими підвальними приміщеннями і відносяться до підсобних підвальних приміщень. В підвальних приміщеннях № 3; 4; 5; 6; 7; 8; 9; 11; 12; 13; 14; 15; 16; 17; 21; 22; 23; 24; 25; 26; 27; 29; 30; 34; 35; 36; 37; 38; 39; 42; 43; 47; 48; 49; 50; 51; 52; 53; 54; 56; 57; 58; 59; 60; 61; 62; 64; 67; 68; 69 обладнання не встановлено, згідно Державних будівельних норм В.2.2-15- 2005р. вони являються не жилими підвальними приміщеннями і не відносяться до підсобних, технічних приміщень та не являються приміщеннями загального користування.» (а. с. 6 7, т. 1).

Як убачається з копії рішення Валківського районного суду Харківської області, ухваленого 09 липня 2015 року у справі з єдиним унікальним № 631/1259/14-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сармат-2010» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , із залученням до участі у справі в якості третьої особи: ОСОБА_1 , про усунення перешкод у користуванні майном, яке як свідчать дані Єдиного реєстру судових рішень, залишено без змін ухвалою Судової колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 20 жовтня 2015 року та ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року, у задоволенні позовних вимог щодо усунення перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями шляхом зобов`язання відповідачів звільнити нежитлові приміщення № 27, 39, 42, 43, 56, 64, 61, 25, 29, 59, 60, 62, 67, 47, 38, 48, 26, 57 будинку АДРЕСА_1 відмовлено. При цьому у вказаному судовому рішенні є посилання на те, «позивач зазначив, що ОСОБА_2 займає нежитлове приміщення № 27» (а. с. 30 32, т. 1).

У даній цивільній справі на підтвердження обставин, що ОСОБА_2 займає нежитлові приміщення (підвали) № 26 та № 27, загальною площею 29 кв. м., що розташовані в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_5 , позивачем надано копію Акту огляду нежитлових приміщень від 10 травня 2019 року, складеного на простому аркуші паперу, у якому вказано, що він складений у присутності ОСОБА_1 , яка є представником ОСОБА_1 за довіреністю № 3071 від 22 листопада 2018 року, та свідків ОСОБА_21 й ОСОБА_22 , які засвідчили, що під час огляду нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлові приміщення (підвали) № 26, 27, 61, 62, 63 виявились зайняті. Як вказано у згаданому акті, після тривалого з`ясування осіб, що зайняли власність ОСОБА_1 , вдалось дізнатися, що ОСОБА_2 , який проживає у квартирі АДРЕСА_2 , займає підвали № 26 та АДРЕСА_7 , загальною площею 29 кв. м., ОСОБА_19 , яка проживає у квартирі АДРЕСА_9 , займає підвали № 61, 62, АДРЕСА_10 , загальною площею 28.1 кв. м. (а. с. 8, т. 1, а. с. 76 77, т. 2).

Вимогою від 29 травня 2019 року, адресованою ОСОБА_2 , представник ОСОБА_1 ОСОБА_15 посилаючись на приписи статтей 319 та 321 Цивільного кодексу України, вимагав звільнення нежитлових приміщень № 26 та № 27 житлового багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 10, т. 1).

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України).

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року по справі № 9-зп).

За приписами статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути припинення дії, яка порушує право.

При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).

Частиною 1 статті 77 вказаного нормативно правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Положення частини 2 статті 129 Конституції України визначають основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.

Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства (стаття 263 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до приписів статті 264 Цивільного процесуального кодексу України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України та Цивільного кодексу України.

Положеннями статті 41 Основного Закону України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Аналогічні за змістом приписи містяться й у частинах 1 та 2 статті 321 Цивільного кодексу України, які обумовлюють, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі осіб (частина 1 статті 316 Цивільного кодексу України).

В об`єктивному значенні право власності це право суб`єкта володіти, користуватися та розпоряджатися належними йому матеріальними благами на власний розсуд у межах закону.

У суб`єктивному значенні право власності це система правових норм, які закріплюють належність матеріальних благ визначеним суб`єктом, й регулюють володіння, користування та розпорядження ними, а також захист компетентності власника.

Як визначено у статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Положеннями частин 1 та 2 статті 319 Цивільного кодексу України регламентовано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, відповідно до частини 1 наведеної вище норми права, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як:

- пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом;

- виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій;

- абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї.

Непорушність права власності, яке закріплено у статті 41 Конституції України та частинах 1 та 2 статті 321 Цивільного кодексу України, проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі Конвенція), закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (рішення Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі «EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE», заява № 19336/04, § 166-168).

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

На підставі доказів, наданих сторонами у справі та предмету позовних вимог судом встановлено, що право власності ОСОБА_1 на нежитлові приміщення (підвали) № 26 та № 27, що знаходяться у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_5 , в даній справі жодною особою не заперечується та не оспорюється.

При цьому судом встановлено та не заперечувалось учасниками справи, що спірні нежитлові приміщення розташовані у багатоквартирному житловому будинку.

Відповідно до частини 2 статті 382 Цивільного кодексу України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Отже, наведена норма права визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку у дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, за власниками квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності закріплюються приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше ніж одну квартиру. Ця норма спрямована на врегулювання порядку користування мешканцями квартир зазначеними приміщеннями та обладнанням.

Усі зазначені об`єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені вони для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку.

За вимогами частин 1 та 2 статті 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 1 Закону України № 2866-ІІІ від 29 листопада 2001 року «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року у справі № 1-22/2011 власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19) вказала, що для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.

Отже, нормами законодавства визначено, що допоміжне приміщення багатоквартирного будинку і нежитлове приміщення є різними приміщеннями, критерії їх розмежування є досить чіткими, а тому відсутні підстави стверджувати, що у різних випадках одне і те ж приміщення може одночасно відноситися до допоміжного та бути нежитловим.

Нежиле приміщення це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Відповідно до правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу від 14 травня 2005 року № 76, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2009 року за № 927/11207, допоміжні приміщення житлового будинку призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування населення.

Допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

Такий підхід щодо визначення правового статусу нежилих і допоміжних приміщень багатоквартирного житлового будинку відповідає сталій судовій практиці і сформульовано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 916/2069/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 904/1040/18, від 15 травня 2019 року у справі № 906/1169/17, від 06 серпня 2019 року у справі № 914/843/17.

Отже, співвласники багатоквартирного будинку мають право користування допоміжними приміщеннями, право отримувати доступ до технічної документації, інформації про технічний стан, умови утримання та експлуатації, витрати на утримання, надходження від використання таких приміщень.

Щодо нежитлових приміщень, то співвласники багатоквартирного будинку таких прав не мають. Всі права належать виключно власнику конкретного приміщення.

Допоміжні приміщення, відповідно до пункту 2 статті 10 Закону України № 2482-ХІІ від 19 червня 1992 року «Про приватизацію державного житлового фонду», стають об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об`єднання співвласників багатоквартирного будинку.

Особливістю правового статусу допоміжних приміщень є те, що вони є спільною власністю власників квартир у багатоквартирному будинку в силу прямої норми закону і підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення співвласниками будь-яких додаткових дій.

Зазначене виключає набуття будь-якою особою права власності на такі приміщення, як на окремий об`єкт цивільних прав. Відповідне положення міститься у постанові Верховного Суду у від 16 грудня 2020 року у справі № 914/554/19.

Як зазначив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2021 року у справі № 463/2237/16-ц, підвальне приміщення багатоквартирного будинку входить до переліку допоміжних приміщень будинку та є призначеним для обслуговування будинку та підвищення життєвого комфорту його мешканців і на праві спільної сумісної власності належить всім співвласникам житлового будинку.

В даному випадку позивач наголошує, що ОСОБА_2 без достатніх правових підстав використовує у власних цілях без дозволу власника, ОСОБА_1 , нежитлові приміщення (підвали) № 26 та № 27, що знаходяться у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_5 , разом із тим сторона відповідача наголошує, що ОСОБА_2 використовує не спірні нежитлові приміщення, а окреме допоміжне приміщення, яке він самостійно обладнав з метою зберігання особистих речей.

У зв`язку із необхідністю встановлення обставин того, що нежитлові приміщення (підвали) № 26 та № 27, що знаходяться у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_5 , які на праві приватної власності належать ОСОБА_1 , є тими допоміжні приміщення за вищевказаною адресою, які використовуються ОСОБА_2 , ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 11 березня 2020 року було призначено комісійну судову будівельно технічну експертизу, на вирішення якої поставлені були наступні питання:

- чи є об`єкти з номерами 34, 35, 36, 37, 38, 39, 41, 42, 43, 45, 47, 48, 49, 50, 51, 52, 53, 54, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 64, 68, що вказані в технічному паспорті, виданому власнику підвальних приміщень ОСОБА_1 від 27 листопада 2006 року, нерухомим майном?

- чи можливо однозначно визначити приміщення, що зазначені в технічному паспорті, виданому власнику підвальних приміщень ОСОБА_1 від 27 листопада 2006 року, в будинку АДРЕСА_1 ?

- чи відповідають об`єкти з номерами 26 та 27, що зазначені в технічному паспорті, виданому власнику підвальних приміщень ОСОБА_1 від 27 листопада 2006 року, об`єкту, що займає ОСОБА_2 , а саме підвальне приміщення в будинку АДРЕСА_1 , під`їзд номер 3?

- чи була проведена реконструкція приміщень з номерами 26 та АДРЕСА_7 , що зазначені в технічному паспорті, виданому власнику підвальних приміщень ОСОБА_1 від 27 листопада 2006 року, після 2006 року?

- чи було передбачено при проектуванні і будівництві 64-х квартирного житлового будинку АДРЕСА_1 будівництво вбудованих нежитлових приміщень в підвальній частині зазначеного будинку, в тому числі і приміщень з номерами 26 і АДРЕСА_7 , які б відповідали ДБН В.2.2-15-2005 р. і яке було призначення цих вбудованих нежитлових приміщень?

- у разі якщо в проекті будівництва 64-х квартирного житлового будинку АДРЕСА_1 не було передбачено будівництво вбудованих нежитлових приміщень в підвальній частині цього будинку то, чи було, при наявності всіх передбачених дозвільних документів, проведено реконструкцію підвальних приміщень і в якій кількості, в тому числі і приміщень 26 і 27, зі зміною їх статусу з допоміжних приміщень на вбудовані нежитлові приміщення і їх призначення в структурі зазначеного будинку?

- чи були прийняті в повторну експлуатацію реконструйовані вбудовані нежитлові приміщення, в тому числі і приміщення з номерами 26 і 27, що знаходяться в структурі 64-х квартирного житлового будинку АДРЕСА_1 ?

Проведення експертизи доручити експертам Харківського науково дослідного інституту судових експертиз імені Заслуженого професора М. С. Бокаріуса, яких попереджено про кримінальну відповідальність, передбачену статтями 384, 385 Кримінального кодексу України.

27 травня 2021 року за вхідним № 2860/21-вх на адресу Нововодолазького районного суду Харківської області надійшов висновок експерта № 10333/7715-7740, складений судовим експертом Національного наукового центру «Інститут судових експертиз імені Заслуженого професора М. С. Бокаріуса» Посашковим О. О. за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи в рамках цивільної справи № 631/794/19, з висновків якого вбачається, що: 1) Об`єкти з номерами 34, 35, 36, 37, 38, 39, 41, 42, 43, 45, 47, 48, 49, 50, 51, 52, 53, 54, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 64, 68, що вказані в технічному паспорті, виданому власнику підвальних приміщень ОСОБА_1 від 27 листопада 2006 року, є нерухомим майном; 2) Однозначно визначити приміщення, що зазначені в технічному паспорті, виданому власнику підвальних приміщень ОСОБА_1 від 27 листопада 2006 року, в будинку АДРЕСА_1 , не надається можливим з причин, вказаних в дослідній частині висновку; 3) Визначити, чи відповідають об`єкти з номерами 26 та 27, що зазначені в технічному паспорті, виданому власнику підвальних приміщень ОСОБА_1 від 27 листопада 2006 року, об`єкту, що займає ОСОБА_2 , а саме підвальне приміщення в будинку АДРЕСА_1 , під`їзд номер 3, не видається можливим з причин, вказаних в дослідній частині висновку; 4) В приміщенні № 26 була проведена часткова реконструкція приміщення, що зазначена у технічному паспорті, виданому власнику підвальних приміщень ОСОБА_1 від 27 листопада 2006 року, після 2006 року, визначити чи була проведена повна реконструкція приміщень з номерами 26 та 27, що зазначена в технічному паспорті, виданому власнику підвальних приміщень ОСОБА_1 від 27 листопада 2006 року після 2006 року не вдається можливим з причин, вказаних в дослідній частині висновку; 5) Визначити, чи було передбачено при проектуванні і будівництві 64-х квартирного житлового будинку АДРЕСА_1 будівництво вбудованих нежитлових приміщень в підвальній частині зазначеного будинку, в тому числі і приміщень з номерами 26 і АДРЕСА_7 , які б відповідали ДБН В.2.2-15-2005 р. і яке було призначення цих вбудованих нежитлових приміщень не надається можливим з причин, вказаних в дослідницькій частині висновку; 6) в зв`язку із ненаданням на дослідження проекту на будівництва 64-х квартирного житлового будинку АДРЕСА_1 , визначити чи було передбачено будівництво вбудованих нежитлових приміщень в підвальній частині цього будинку, та чи були при наявності всіх передбачених дозвільних документів проведено реконструкцію підвальних приміщень і в якій кількості, в тому числі і приміщень з номерами 26 і 27, зі зміною їх статусу з допоміжних приміщень на вбудовані нежитлові приміщення і їх призначення в структурі зазначеного будинку не вдається можливим з причин, вказаних в дослідницькій частині висновку; 7) Визначити, чи були прийнятті в повторну експлуатацію реконструйовані вбудовані нежитлові приміщення, в тому числі і приміщення з номерами 26 і 27, що знаходяться в структурі 64-х квартирного житлового будинку АДРЕСА_1 не надається можливим з причин, визначених в дослідній частині висновку.

З дослідної частини висновку судового експерта убачається, що на підставі наданих на дослідження документів можна вказати, що вказані у технічному паспорті підвальні приміщення являються нерухомим майном. Під час проведення огляду всі підвальні приміщення були зазначені, тому співставлення спірних приміщень № 26 та № 27 проводилось відповідно до наданих на дослідження технічних паспортів.

При співставленнi наданих на дослiдження технічних паспортів, мається подібність в геометричних розмірах між приміщеннями № 27 в частині однакової площі, але визначити наявність або відсутність дверних отворів між приміщеннями АДРЕСА_7 та АДРЕСА_3 , не надається можливим.

При співставленні наданих на дослідження технічних паспортів, мається подібність в геометричних розмірах між приміщеннями АДРЕСА_3 в частині однакової ширини, але визначити наявність або відсутність дверних отворів між приміщеннями АДРЕСА_3 та АДРЕСА_7 та інших суміжних приміщень, не надається можливим.

На підставі наданих на дослідження технічних паспортів та в зв`язку з тим, що під час огляду приміщення № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1 були зачинені, тому однозначно визначити приміщення, що зазначені в технічному паспорті від 27 листопада 2006 року виданому власнику ОСОБА_1 , та чи займає їх ОСОБА_23 , не надається можливим.

Надана на дослiдження копія технічного паспорту на підвал, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , виготовлена станом на 27 листопада 2006 року, не відповідає фактичному розташуванню підвальних приміщень, а саме:

- мiж приміщеннями № 28 та № 29 влаштований дверний отвір;

- в коридорі секції № 3 в приміщення № 26 та № 25 улаштовані дверні отвори;

- в приміщенні № 26 улаштована перегородка з влаштуванням дверного отвору;

- в коридорі секції № 3 в приміщення № 36, № 37, улаштовані дверні отвори;

- в коридорі секції № 4 в приміщення № 38 улаштований дверний отвір;

- в коридорі секції №4 в приміщення № 48 та №51 улаштовані дверні отвори;

- в коридорі секції №6 в приміщення № 69 та №72 улаштовані дверні отвори;

- в приміщенні № 72 улаштована перегородка.

На момент обстеження всі підвальнi приміщення були зачинені, тому для більш детального співставлення наданих на дослiдження технічних паспортів виготовлених станом від 25 лютого 2011 року та 27 листопада 2006 року з фактичним розташуванням спірних приміщень необхідно забезпечити безперешкодний доступ до всіх приміщень (провести відкриття всіх підвальних приміщень).

02 лютого 2020 року на адресу Нововодолазького районного суду Харківської області, будо направлено клопотання про надання додаткових матеріалів, а саме надати: технічний паспорт на нежитлові приміщення номерами 34, 35, 36, 37, 38, 39, 41, 42, 43, 45, 47, 48, 49, 50, 51, 52, 53, 54, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 64, 68, які розташовані по АДРЕСА_1 станом на 27 листопада 2006 року, та після проведення реконструкції (перепланування); технічний паспорт на нежитлові приміщення з номерами 26, АДРЕСА_4 станом на 27 листопада 2006 року, та після проведення реконструкції (перепланування), оригіналі або копії у читабельному вигляді; проектну документацію на будівництво нежитлових приміщень 64-х квартирного житлового будинку АДРЕСА_1 в повному обсязі узгоджену у встановленим законом порядку; проектну документацію в повному обсязі на виконання робіт з реконструкції (перепланування) нежитлових приміщень № 26 та № 27, 64-х квартирного житлового будинку АДРЕСА_1 в повному обсязі узгоджену у встановленим законом порядку; проектну документацію в повному обсязі на виконання робіт з реконструкції (перепланування) всіх нежитлових (підвальних) приміщень 64-х квартирного житлового будинку АДРЕСА_1 в повному обсязі узгоджену у встановленим законом порядку; акт введення в експлуатацію нежитлових приміщень № 26, № 27, після проведення реконструкції (перепланування) 64-х квартирного житлового будинку АДРЕСА_1 в повному обсязі узгоджену встановленим законом порядку; технічну та правовстановлюючу документацію на приміщення, що належать та займає ОСОБА_2 , до 27 листопада 2016 року та після проведення реконструкції; акт введення в експлуатацію нежитлових приміщень з номерами 34, 35, 36, 37, 38, 39, 41, 42, 43, 45, 47, 48, 49, 50, 51, 52, 53, 54, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 64, 68, після проведення реконструкції (перепланування) 64-х квартирного житлового будинку АДРЕСА_1 в повному обсязі узгоджену встановленим законом порядку; інвентаризаційну справу 64-х квартирного житлового будинку АДРЕСА_1 ; іншi матеріали.

Станом на момент проведення експертизи клопотання не були задоволені, в тому обсязі наданих на дослідження матеріалів можна визначити, що в приміщенні АДРЕСА_3 було проведена часткова реконструкція приміщення шляхом встановлення перегородки улаштування в ній дверного отвору, для більш детального визначення всіх будівельних робіт при проведенні реконструкції, необхідні додаткові матеріали та забезпечення безперешкодного доступу до спірних приміщень.

В обсязі наданих на дослідження матеріалів визначити, чи було передбачено при проектуванні і будівництві 64-х квартирного житлового будинку АДРЕСА_1 будівництво вбудованих нежитлових приміщень в підвальній частині зазначеного будинку, в тому числі і приміщень № 26 і № 27, які б відповідали ДБН В.2.2-15-2005 р. і яке було призначення цих вбудованих нежитлових приміщень не надається можливим.

Станом на момент проведення експертизи клопотання не були задоволені, тому в обсязі наданих на дослідження матеріалів визначити, чи була проведена реконструкція приміщень з номерами 26 та 27, чи було передбачено при проектуванні і будівництві 64-х квартирного житлового будинку АДРЕСА_1 будівництво вбудованих нежитлових приміщень в підвальній частині зазначеного будинку, в тому числі і приміщень 26 і 27, які б відповідали ДБН В.2 2-15-2005 р. і яке було призначення цих вбудованих нежитлових приміщень не надається можливим.

В зв`язку з не наданням на дослiдження проекту на будівництва 64-х квартирного житлового будинку АДРЕСА_1 , визначити чи було передбачено будівництво вбудованих нежитлових приміщень в підвальній частині цього будинку, та чи були в наявності всі передбачені дозвільні документи, чи була проведена реконструкція підвальних приміщень і в якій кількості, в тому числі і приміщень № 26 і № 27, зі зміною їх статусу з допоміжних приміщень на вбудовані нежитлові приміщення і їх призначення в структурі зазначеного будинку не надається можливим.

В зв`язку з не наданням на дослiдження додаткових матеріалів, визначити чи були прийняті в повторну експлуатацію реконструйовані вбудовані нежитлові приміщення, в тому числі і приміщення 26 і 27, що знаходяться в структурі 64-х квартирного житлового будинку АДРЕСА_1 не надається можливим (а. с. 197 217, т. 1).

Таким чином, із наданих сторонами доказів не можливо однозначно зробити висновок, що нежитлові приміщення (підвали) № 26 та № 27, що знаходяться у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_5 , які на праві приватної власності належать ОСОБА_1 , та допоміжні приміщення за вищевказаною адресою, які використовуються ОСОБА_2 , є одними й тими самими приміщеннями.

При цьому суд вважає, що в даному випадку надана копія Акту огляду нежитлових приміщень від 10 травня 2019 року складеного на простому аркуші паперу не друкарським способом, без зазначення ким цей акт складений, не є належним та допустим доказом в розумінні статтей 77 та 78 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки у ньому міститься лише посилання на те, що він складений в присутності представника ОСОБА_1 ОСОБА_1 , яка діє на підставі довіреності та, вочевидь, не є посадовою особою жодного органу, а навпаки є заінтересованою особою. Вказаний акт містить посилання на двох свідків, підписи яких також ніким не засвідчені. Також акт не скріплений ніякою печаткою, що надавало б йому статусу офіційного документу.

З клопотанням про допит свідків, які б могли підтвердити факт зайняття та використання у власних цілях ОСОБА_2 спірних нежитлових приміщень, які на праві приватної власності належать ОСОБА_1 , сторона позивача до суду не зверталася.

В силу принципу змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення.

Суд наголошує, що судове доказування це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення за їх допомогою обставин цивільної справи. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (пункт 4 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України).

Положеннями частини 2 статті 78 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як вже зазначалося, у статті 81 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених Цивільним процесуальним кодексом України.

Згідно з частиною 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При цьому, учасник справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини 2 та 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).

Положеннями частинами 2 та 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина 8 вищенаведеної норми права).

У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» вказано, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Також слід відмітити, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Принцип змагальності, визначений у статті 12 Цивільного процесуального кодексу України забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність

В даній справі ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого права як власника майна у відповідності до положень статті 391 Цивільного кодексу України.

Тлумачення наведеної норми права свідчить, що негаторний позов це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка неправомірно перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном. Тому для задоволення вимог власника необхідно встановити факт об`єктивно існуючих неправомірних перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 листопада 2021 року у справі № 947/30277/19 (провадження № 61-12547св21) вказано, що «у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю».

Умовою задоволення негаторного позову позивача є встановлення судом факту протиправності дій відповідача.

Проте, у даній справі всупереч наведеним нормам чинного процесуального законодавства позивачем не надано доказів, які б відповідали вимогам щодо їх належності, допустимості та достатності, а також однозначно свідчили про порушення саме відповідачем його прав як власника нежитлових приміщень (підвалів) № 26 та № 27, що знаходяться у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_5 .

Переконливих доказів того, що спірні нежитлові приміщення (підвали) зайняті саме ОСОБА_2 , матеріали справи не містять. Як й не містять доказів того, що нежитлові приміщення, які на праві власності належать ОСОБА_1 та допоміжні приміщення, які використовуються ОСОБА_2 , є одними й тими самими приміщеннями.

Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю.

Окрім іншого, у своєму позові ОСОБА_1 порушив питання щодо поновлення йому строку позовної давності на звернення до суду з даним позову, посилаючись на те, що про конкретну особу яка порушила його право власності ОСОБА_2 він дізнався лише 10 травня 2019 року під час обстеження нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_1 , оскільки до цього часу не міг встановити хто саме з мешканців багатоповерхового будинку зайняв його власність.

У той же час, відповідач вважав, що пропущений позивачем строк звернення до суду не підлягає поновленню, оскільки ОСОБА_1 ще у 2014 році приймав участі в якості третьої особи у розгляді цивільної справи з єдиним унікальним № 631/1259/14-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сармат-2010» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 про усунення перешкод у користуванні майном, де в уточненнях позивних вимог було посилання на те, що ОСОБА_2 нібито займає нежитлове приміщення № НОМЕР_1 , що знаходяться в житловому багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основопожних свобод.

Пред`явлення позову до суду це реалізація позивачем права на звернення до суду за захистом порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, яке не є необмеженим.

Зокрема, положеннями Цивільного кодексу України запроваджений інститут позовної давності, який полягає у наданні особі, цивільне право якої порушено, певного строку для звернення до суду за захистом цього права, в тому числі за допомогою державного примусу. Дія інституту позовної давності є проявом принципу правової визначеності, який забезпечує стабільність цивільних правовідносин у суспільстві.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.

Інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року у справі «STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM», заяви № 22083/93, № 22095/93, § 51, та від 29 січня 2013 року у справі «ZOLOTAS v. GREECE (№ 2)», заява № 66610/09, § 43).

Як визначено у статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 Цивільного кодексу України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Аналогічний правовий висновок був викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19.

Також суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що ОСОБА_1 звернувся до суду з негаторним позовом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 вересня 2022 року у справі № 697/2434/16-ц (провадження № 61-22890св19) зазначено, що: «негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. На негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, допоки існують правовідносини та правопорушення».

Колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 20 липня 2022 року у справі № 683/2422/19 (провадження № 61-13607св21) вказала, що «в цивільному законодавстві закріплено об`єктивні межі застосування позовної давності. Об`єктивні межі застосування позовної давності встановлюються: (а) прямо (стаття 268 Цивільного кодексу України). Серед переліку вимог, на які позовна давність не поширюється (стаття 268 Цивільного кодексу України), відсутня вимога про визнання недійсним державного акту про право власності на землю; (б) опосередковано (із врахуванням сутності заявленої вимоги). Зокрема, у пункті 96 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 653/1096/16-ц зроблено висновок про незастосування позовної давності до негаторного позову».

Таким чином, позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, допоки особа є власником нерухомого майна, тобто за нею зареєстровано право власності на це майно, вона не може бути обмежена в праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування й розпорядження цим майном.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України).

Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати , пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У пункті 2 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Таким чином судові втрати зі сплати судового збору та витрати, пов`язані із проведенням експертизи слід залишити за позивачем.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 1 5, 7, 10 13, 17 19, 44, 76 83, 89, 103, 109, 128 131, 133, 137, 141, 211, 214, 223, 235, пунктом 2 частини 1 та частиною 3 статті 258, статтями 259, 263 265, 267, 268, частинами 5 та 11 статті 272, частинами 1 і 2 статті 273, частиною 1 статті 352, статтями 354, 355, Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду (адреса: 63002, Харківська область, місто Валки, вулиця Харківська, будинок № 4, в приміщенні Валківського районного суду Харківської області) безпосередньо, або через Нововодолазький районний суд Харківської області, або шляхом використання підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються при проголошенні рішення:

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_11 .

Відповідач: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , місце реєстрації: АДРЕСА_12 .

Повний тест рішення складений та підписаний 06 жовтня 2022 року.

Суддя: Т. М. Трояновська