Провадження № 2/201/148/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2022 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Демидової С.О.

з секретарем судового засідання Галко С.Д.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «К.О.Д.» про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та по зустрічному позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 третя особа ОСОБА_5 про вселення,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

В жовтні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищенаведеним позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «К.О.Д.» про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням в якому просила суд: визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими що втратили право користування жилою площею в кв. АДРЕСА_1 .

В обґрунтування доводів позову позивач посилається на те, що вона зареєстрована та проживає в кв. АДРЕСА_1 , у вказаній квартирі також зареєстровані однак не проживають відповідачі. Спірна квартира була надана для проживання батькам відповідача ОСОБА_4 . В листопаді 1983 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 та зі згоди батьків була також зареєстрована за вказаною адресою. В 1998 році шлюб було розірвано, однак позивач залишилася проживати у даній квартирі, де й проживає по теперішній час. ОСОБА_4 більше двадцяти років не проживає у спірній квартирі лише іноді приходе, а ОСОБА_5 взагалі ніколи не проживав та не з`являвся у спірній квартирі. Оскільки на даний час реєстрація відповідачів в зазначені квартирі створює їй додаткові витрати на утримання квартири, вона була вимушена звернутися до суду з відповідним позовом (а.с.1-5).

03 вересня 2021 року на адресу суду надійшов відзив відповідачів, в якому останні заперечували проти задоволення позовних вимог, оскільки ОСОБА_4 має режим роботи який пов`язаний з тривалими відрядженями на два, три, чотири місяці, тому в квартирі буває не постійно, там знаходяться їх речі, ОСОБА_4 здійснює оплату комунальних послуг та проводить ремонти, інтерес до квартири не втратили, тому вважають позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими (а.с.52-56).

28 квітня 2021 року ОСОБА_4 звернувся з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 про вселення, в якій просив суд вселити його в кв. АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 07 лютого 1964 року на підставі ордеру № 155 трикімнатна квартира АДРЕСА_1 була надана його батьку ОСОБА_6 . Членами його сім`ї на той час були його дружина ОСОБА_7 , та двоє неповнолітніх різностатевих дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_8 24 квітня 1984 року у вказаній квартирі була зареєстрована ОСОБА_3 , яка на той час перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . В 1998 році шлюб між сторонами було розірвано, однак відповідач залишилася проживати у спірній квартирі разом з матір`ю позивача. На протязі всього часу позивач сплачував комунальні послуги та приїздив до квартири, однак 24 листопада 2020 року коли він в черговий раз приїхав до квартири відповідачем було замінено замок, а тому він не зміг попасти до квартири, у зв`язку з чим просить суд вселити його в спірну квартиру (а.с. 124-130).

03 серпня 2021 року ОСОБА_3 подано відзив на позов, в якому остання заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав їх не доведеності (а.с. 154-158).

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 28 жовтня 2020 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с. 23).

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с. 24-25).

До суду 12 листопад 2020 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідачів (а.с.26-27).

13 листопада 2020 року ухвалою суду відкрито провадження у справі ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «К.О.Д.» про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням (а.с. 29-30).

28 квітня 2021 року ухвалою суду прийнято зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 третя особа ОСОБА_5 про вселення до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «К.О.Д.» про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням (а.с.141-142).

Ухвалою суду від 09 вересня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 172-173).

В судовому засіданні представник позивача по первісному позову підтримала заявлені позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні проти зустрічних позовних вимог заперечувала.

Представник відповідачів по первісному позову проти задоволення позовних вимог заперечувала у зв`язку з їх необґрунтованість, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 просила задовольнити.

Фактичні обставини встановленні судом

07 лютого 1964 року на підставі ордеру № 155 трикімнатна квартира АДРЕСА_1 була надана батьку ОСОБА_6 . Членами його сім`ї на той час були його дружина ОСОБА_7 , та двоє неповнолітніх різностатевих дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_8 (а.с. 59).

Згодом в 1984 році у вказаній квартирі була зареєстрована ОСОБА_3 , яка на той час перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4

09 грудня 1998 році шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 13), однак ОСОБА_3 залишилася проживати у спірній квартирі разом з матір`ю позивача ОСОБА_7 . Дані обставини сторонами не оскаржується, а тому не потребують доказуванню.

На даний час в спірній квартирі прописані ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується довідкою № 7768 від 03 вересня 2020 року (а.с. 14).

Позивачем за первісним позовом надано акт від 09 вересня 2020 року про те що ОСОБА_4 в 1999 році забрав зі спірної квартири свої речі та по теперішній час там не проживає, участі в оплаті комунальних послуг також не приймає (а.с. 19).

ОСОБА_3 надано квитанції про сплату нею комунальних послуг (а.с. 86-117).

ОСОБА_4 також долучено квитанції про оплату ним комунальних послуг за спірну квартиру (а.с. 62-67).

Окрім того ОСОБА_3 на підтвердження того, що вона проводила ремонт в квартирі надала рахунки за оплату матеріалів (а.с.160-162, 164)

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 також надав суду докази на підтвердження встановлення газового нагрівача (а.с.69-72).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 пояснила, що в спірній квартирі проживає лише ОСОБА_3 її колишнього чоловіка ОСОБА_4 свідок там ніколи не бачила, оплату комунальних послуг також здійснює лише ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона є знайомою ОСОБА_11 та бачила коли її колишній чоловік вивозив зі спірної квартири свої речі, ОСОБА_12 в квартирі з`являвся коли була жива його бабуся.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що він є знайомим ОСОБА_14 , з яким часто після занять приходив до нього на квартиру по

АДРЕСА_2 оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1-2 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особа вільна у виборі способу захисту цивільних прав судом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Стосовно позовних вимог ОСОБА_3 про визнання осіб такими що втратила право користування житловим приміщенням

Судом встановлено, що 07 лютого 1964 року на підставі ордеру № 155 трикімнатна квартира АДРЕСА_1 була надана батьку ОСОБА_6 . Членами його сім`ї на той час були його дружина ОСОБА_7 , та двоє неповнолітніх різностатевих дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_8 . Згодом в 1984 році у вказаній квартирі була зареєстрована ОСОБА_3 , яка на той час перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . На даний час в спірній квартирі прописані ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується довідкою № 7768 від 03 вересня 2020 року (а.с. 14). Комунальні послуги сплачує ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Житлові права охороняються законом, за виключенням випадків, коли вони здійснюються усупереч з призначенням цих прав або з порушенням прав інших громадян чи прав державних і громадських організацій.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 ЖК України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Стаття 64 ЖК України, передбачає, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належить чоловік (дружина) наймача, їх діти і батьки.

Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом положень ст. ст. 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на підставі статті 71 ЖК України та у визначеному статтею 72 ЖК України порядку, передбачає обов`язкове з`ясування причин відсутності особи у жилому приміщенні, так як відсутність особи з поважних причин виключає визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"

Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати 6 - ти місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення перериває строк тимчасової відсутності. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила 6 - ти місяців.

Виходячи з наведеного, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням (квартирою) у будинках державного і громадського житлового фонду, у разі їх відсутності у жилому приміщенні без поважних причин понад шість місяців.

Конституційний суд України в мотивувальній частині свого Рішення від 14 листопада 2001 року №1-31/2001 №15-рп/2001 (справа щодо прописки) констатував: «Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (частина перша статті 13), міжнародним пактом про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 12), протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (сттатя2) та іншими міжнародно-правовими актами.

Вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як інші права і свободи людини, є невідчужуваними та непорушним (стаття 21 Конституції України).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року.

Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

Так в судовому засіданні представником ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності відповідачів у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, натомість в судовому засіданні представники позивача та відповідачів підтвердили обставини, що сторони знаходяться в неприязнених стосунках, а тому у них постійно виникають конфлікти стосовно спірної квартири. Дана квартира на разі не приватизована, оскільки сторони не можуть досягти домовленості й в цьому питанні. На підтвердження зацікавленості відповідачів у спірній квартирі останніми надано докази по оплаті комунальних послуг та проведення ремонтних робіт.

За таких обставин, суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 стосовно визнання відповідачів такими що втратили право користування житловим приміщенням, а саме кв. АДРЕСА_1 .

Щодо позовних вимог ОСОБА_4 про вселення до кв. АДРЕСА_1 суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 76 доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.ч. 1, 2, 4, 8, 9, 10 ст.83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Відповідно до ч.1 ст.84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 в позовній заяві посилається на те, що ОСОБА_3 перешкоджає йому у користуванні спірною квартирою, змінила замки та не дозволяє йому вселитися, однак на підтвердження зазначених обставин суду належних доказів надано не було.

На підставі вищенаведеного суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 76, 78, 81, 141, 259, 263-265, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «К.О.Д.» про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовити в повному обсязі.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 третя особа ОСОБА_5 про вселення відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 03 жовтня 2022 року

Суддя С.О. Демидова