Справа № 161/6554/22
Провадження № 2/161/2808/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2022 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого судді Гриня О. М.,

за участю секретаря судового засідання Остимчук О. М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Андріяш Н. В.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Красун В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Луцької міської ради, ОСОБА_2 про скасування рішення Луцької міської ради №3/38 від 29 грудня 2020 року та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідачів Луцької міської ради, ОСОБА_2 про скасування рішення Луцької міської ради №3/38 від 29 грудня 2020 року та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власницею земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0711 га, що розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 0:21:131:0006.

29 грудня 2020 року Луцькою міською радою прийнято рішення №3/38 «Про передачу громадянці ОСОБА_2 безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2 ». Вказаним рішенням по-перше, затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на АДРЕСА_2 , площею 0,0725 га, кадастровий номер :21:106:0093 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель в споруд; по-друге, передано громадянці ОСОБА_2 безоплатно у власність земельну ділянку по АДРЕСА_2 , площею 0,0725 га з кадастровим номером :21:106:0093 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Позивач вважає вищевказане рішення органу місцевого самоврядування протиправним, прийнятим з порушенням земельного законодавства та таким, що порушує її права, як суміжного землекористувача. Мотивуючи свою позицію, позивач зазначає, що між її земельною ділянкою та ділянкою ОСОБА_2 лежать землі загального користування, а саме: проїзд. Однак, за наслідками розробки технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) громадянці ОСОБА_2 було сформовано земельну ділянку, до складу якої увійшла земля загального користування (проїзд). На переконання позивача, та обставина, що до складу виділеної відповідачу ОСОБА_2 земельної ділянки безпідставно увійшла частина земельної ділянки загального користування (проїзд) констатовано рішеннями судів першої та апеляційної інстанції за наслідками розгляду справи за позовом прокурора міста Луцьк в інтересах держави в особі Луцької міської ради до ОСОБА_3 (попереднього власника земельної ділянки по АДРЕСА_1 ) про звільнення самочинно зайнятої земельної ділянки. Також позивач вказує на порушення норм земельного законодавства щодо порядку оформлення ОСОБА_2 прав на її земельну ділянку, адже вона, як суміжний землекористувач, не надавала своєї згоди на встановлення меж земельної ділянки, яка спірним рішенням Луцької міської ради передавалась у власність ОСОБА_2 . Порушення своїх прав позивач вбачає в тому, що виділення у власність ОСОБА_2 частини земельної ділянки, яка є проїздом, унеможливлює їй повноцінний доступ до своєї земельної ділянки, зокрема, проїзд між земельними ділянками має забезпечувати можливість заїзду спецтехніки (наприклад, пожежного автомобіля), іншим чином, ніж через спеціально передбачений заїзд між земельними ділянками 43 та АДРЕСА_1 , спецтехніка до її земельної ділянки не потрапить.

На підставі наведеного, позивач просить визнати недійсним та скасувати рішення Луцької міської ради №3/38 від 29 грудня 2020 року про передачу громадянці ОСОБА_2 безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2 ; скасувати в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :21:106:0093 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

27 липня 2022 року від відповідача ОСОБА_2 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Заперечуючи позовні вимоги, відповідач ОСОБА_2 зазначає, що прийняттю спірного рішення Луцької міської ради про передачу їй у власність земельної ділянки передувала встановлена законодавством процедура виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на АДРЕСА_2 . Згідно з наявними в технічній документації картографічними матеріалами, в тому числі, викопіювання з чергового кадастрового плану м. Луцьк, вбачається, що між земельними ділянками АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1 відсутній. Натомість, картографічними матеріалами підтверджується, що до її земельної ділянки наявний під`їзд. Аналізуючи відповідні норми земельного законодавства, відповідач ОСОБА_2 вважає, що землі загального користування, в тому числі, дороги і проїзди, мають передбачатись містобудівною документацією. Однак, позивач не надала належних доказів на підтвердження наявності між земельними ділянками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 саме проїзду. Рішення суду, на яке покликається позивач як на підтвердження своїх вимог, не має преюдиційного значення в спірних правовідносинах. Питання щодо погодження меж без згоди позивача розглянуте і вирішене в порядку, визначеному ст. 159 Земельного кодексу України. Відповідне рішення органу місцевого самоврядування про погодження меж позивач не оскаржувала. Також ОСОБА_2 зазначає, що її земельна ділянка лише частково межує із земельною ділянкою позивача (довжина межі - 14,05 м), повноцінний доступ до своєї ділянки позивач має незалежно від наявності «проїзду» між їхніми ділянками, що, на переконання відповідача, свідчить про відсутність порушених прав позивача у спірних правовідносинах. Враховуючи наведені аргументи відзиву, відповідач ОСОБА_2 просить в задоволенні позову відмовити (а. с. 62-67).

У своєму відзиві на позовну заяву відповідач Луцька міська рада, мотивуючи свою позицію, зазначає, що спірна територія між земельними ділянками АДРЕСА_3 відповідно до затвердженої містобудівної документації м. Луцьк є під`їздом, що підтверджується витягом з топографічного плану Луцької міської територіальної громади, а тому вона не підпадає під дію ст. 83 Земельного кодексу України. Земельний спір про межі земельних ділянок по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розглядався 07 серпня 2020 року на засіданні постійної комісії Луцької міської ради з питань земельних відносин та земельного кадастру за участю сторін спору. За результатами розгляду цього спору комісією прийнято рішення: погодити межі земельної ділянки відповідача без згоди суміжного землекористувача ОСОБА_1 . Крім того, Луцька міська рада вказує, що відповідачу ОСОБА_2 спірним рішення органу місцевого самоврядування передана у власність земельна ділянка площею 0,0725 га, тобто в розмірі меншому, ніж передбачено законодавством, однак максимально можливим, враховуючи існуючу забудову (а. с. 108-111).

12 серпня 2022 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача наводить свої міркування на противагу аргументам відзивів обох відповідачів (а. с. 121-124).

У свою чергу, відповідач ОСОБА_2 26 серпня 2022 року подала суду заперечення на відповідь на відзив (а. с. 128-131).

05 вересня 2022 року на адресу суду від відповідача Луцької міської ради також надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив (а. с. 138-141).

2. Процесуальні дії.

Ухвалою судді від 31 травня 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позову.

Ухвалою судді від 27 червня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду, постановленою без виходу нарадчої кімнати та занесеною секретарем судового засідання до протоколу підготовчого засідання від 06 вересня 2022 року, закінчено підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Андріяш Н. В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, які наведені в позовній заяві та просили позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача Луцької міської ради в судове засідання не з`явився, попередньо подав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги заперечували з підстав, зазначених у відзиві та запереченнях, просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

3. Фактичні обставини.

Суд установив, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17 лютого 2011 року є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0711 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 9).

Право власності ОСОБА_1 на вищевказану земельну ділянку підтверджується також державним актом № 074613, виданим 27 грудня 2011 року (а. с. 10).

29 грудня 2020 року за результатами розгляду заяви громадянки ОСОБА_2 Луцькою міською радою прийнято рішення №3/38 «Про передачу громадянці ОСОБА_2 безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2 ». Цим рішенням:

1) затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на АДРЕСА_2 , площею 0,0725 га, кадастровий номер :21:106:0093 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель в споруд;

2) передано громадянці ОСОБА_2 безоплатно у власність земельну ділянку по АДРЕСА_2 , площею 0,0725 га з кадастровим номером :21:106:0093 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а. с. 12-13).

Установлено, що технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на АДРЕСА_2 виконано ПП «Луцькземлересурс». З пояснювальної записки до вказаної технічної документації вбачається, що межі та площа земельної ділянки визначені згідно з генпланом забудови міста. Запроектована земельна ділянка розташована в зоні житлової забудови і межує з сімома суміжними землекористувачама, зокрема, на заході із земельною ділянкою ОСОБА_1 , а також запроектована земельна ділянка межує із землями міста, не наданими у власність чи користування та землями загального користування (під`їзд) (а. с. 83-84).

Витягом з топографічного плану Луцької міської територіальної громади підтверджується відсутність проїзду між земельними ділянками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , однак на цьому плані позначено під`їзд до них (а. с. 112).

Разом з тим, відповідно до технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 частина земель загального користування, яка позначена на топографічному плані Луцької міської територіальної громади як під`їзд, називається «проїзд» (а. с. 168).

4. Позиція суду, застосовані норми права та оцінка аргументів сторін.

У спірних правовідносинах предметом доказування є наявність або відсутність порушень органу місцевого самоврядування вимог земельного законодавства при переданні земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , з огляду на покликання позивача, що до складу земельної ділянки увійшов проїзд, тобто земельна ділянка загального користування, яка згідно з вимогами законодавства не може передавитися у власність.

Відповідно до статті 40 ЗК України (тут і далі в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 29 грудня 2020 року) громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Згідно з частиною шостою статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо) (пункт а) частини третьої статті 83 ЗК України).

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів..

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Вимоги про визнання незаконними та скасування рішення органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки можуть бути заявлені особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цієї особи. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року в справі № 592/10260/16 (провадження № 61-5017св19). Такі висновки Верховного Суду стало застосовуються в судовій практиці. Для прикладу, постанова Верховного Суду від 03 листопада 2021 року в справі № 543/623/17.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частинами першою та другою статті 321, статтею 391 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й розпорядження своїм майном.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 зазначає про порушення її прав унаслідок передання Луцькою міською радою у власність ОСОБА_2 частини землі загального користування (проїзду). Через таке рішення органу місцевого самоврядування вона втратила можливість вільного користування частиною проїзду до належної їй земельної ділянки по АДРЕСА_1 . При цьому позивач стверджує, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування прийняте всупереч вимогам земельного законодавства і порушує її права, як суміжного землекористувача, адже тепер, в разі необхідності, до її земельної ділянки не зможе потрапити спецтранспорт, наприклад, пожежний автомобіль.

Підтвердженням існування проїзду на земельній ділянці, що передана у приватну власність ОСОБА_2 позивач зазначає рішення судів першої та апеляційної інстанції, які ухвалені в 2007 році за результатами розгляду справи за позовом прокурора міста Луцька в інтересах держави в особі Луцької міської ради до ОСОБА_3 про звільнення самочинно зайнятої земельної ділянки та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Луцької міської ради про визнання права власності на земельну ділянку.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законої сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції, на які покликається сторона позивача, не мають преюдиційного значення при розгляді цієї справи, оскільки вказаними рішеннями встановлено самовільне зайняття ОСОБА_3 частини земельної ділянки, яка відносилась до земель загального користування площею 61 кв. м, яка знаходиться між земельними ділянками будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , в зв`язку з чим ОСОБА_3 зобов`язано знести гараж та теплицю. Наведене свідчить, що відповідні обставини встановлені відносно ОСОБА_3 , а тому не мають доказового значення у спірних правовідносинах, що склались між ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_2 , Луцькою міською радою.

Також суд погоджується з аргументами сторони відповідача про те, що обставини, встановлені вищевказаними рішеннями, не дають підстав вважати, що площа, межі та конфігурація земельної ділянки загального користування (проїзду, під`їзду) між земельними ділянками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 відносились до предмета доказування, внаслідок чого судами не досліджувались та не встановлені.

З аналізу норми 83 ЗК України можна дійти висновку, що передача громадянам у приватну власність земель комунальної власності (вулиці, проїзди, шляхи) є порушенням вимог чинного законодавства України.

Відповідно до статті 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм.

Згідно зі частиною першою статті 12 Закону України «Про основи містобудування» до компетенції сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування на відповідній території належить затвердження відповідно до законодавства місцевих програм, генеральних планів відповідних населених пунктів, планів зонування територій, а за відсутності затверджених в установленому законом порядку планів зонування території - детальних планів територій.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про основи містобудування» містобудівна документація - затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій.

Містобудівна документація є основою вирішення питань щодо передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб. Види, склад, порядок розробки та затвердження містобудівної документації визначаються законодавством.

Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про автомобільні дороги» вулиці і дороги міст та інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю.

Відповідно до статті 50 Закону України «Про землеустрій» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Суд установив, що виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на АДРЕСА_2 не містить відомостей про наявність між земельними ділянками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проїзду.

Крім того, витягом з топографічного плану Луцької міської територіальної громади підтверджується відсутність проїзду між земельними ділянками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , однак на цьому плані позначено під`їзд до них (а. с. 112).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, шоста статті 81 ЦПК України).

Суд не приймає в якості доказу надану стороною позивача копію «Викопіровки з плана м. Луцька» (а. с. 24), оскільки така не містить вказівки на її розробника, дату її виготовлення, а отже, не відповідає критерію достовірності.

Представлені сторонами схеми, картографічні матеріали щодо розташування суміжних земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зокрема, ті, які містяться в технічних документаціях на земельні ділянки АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1 , дають підстави для висновку, що між цими земельними ділянками є земля загального користування (в технічній документації ОСОБА_1 проїзд, а в технічній документації ОСОБА_2 під`їзд). Однак, в обох варіантах фактичне місцерозташування та конфігурація земель загального користування (умовно, дороги) схематично позначено приблизно до межі земельної ділянки ОСОБА_2 , де розташований її гараж (а. с. 14, 30 -33, 88-89, 96, 98, 100, 112, 168, 169, 171-174, 176, 178).

Разом з тим, суд зазначає, що самі по собі матеріали технічної документації із землеустрою без підтвердження відповідною містобудівною документацією не можуть бути достатнім доказом того, що через земельну ділянку відповідача проходить проїзд загального користування, а тому не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог.

Враховуючи наведене, а також враховуючи представлені сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, суд не знаходить порушень Луцькою міською радою вимог ст. 83 ЗК України при переданні земельної ділянки по АДРЕСА_2 у власність ОСОБА_2 .

Суд відхиляє доводи позову про незаконність оскаржуваного рішення Луцької міської ради внаслідок непогодження ОСОБА_1 , як суміжним землекористувачем, меж земельної ділянки, яка передана у власність ОСОБА_2 . Установлено, що спір про межі земельних ділянок по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розглядався 07 серпня 2020 року на засіданні постійної комісії Луцької міської ради з питань земельних відносин та земельного кадастру за участю сторін спору. За результатами розгляду цього спору комісією прийнято рішення: погодити межі земельної ділянки відповідача без згоди суміжного землекористувача ОСОБА_1 . Таке рішення позивачем не оскаржувалось (а. с. 102).

Також суд зазначає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що оскаржуваним рішенням Луцької міської ради від 29 грудня 2020 року порушені її права, як суміжного землекористувача. Покликаючись на ту обставину, що заїзд спецтехніки на її земельну ділянку можливий виключно із земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 , позивач такі аргументи не підтвердила жодним доказом. Як визначено в ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, з дослідженої судом технічної документації із землеустрою земельної ділянки ОСОБА_1 вбачається, що ця земельна ділянка з різних сторін межує із землями загального користування, а саме: з АДРЕСА_2 та під`їздом, що дає підстави для висновку, що доступ до неї не є обмеженим.

Фактичне користування позивачем проїздом на свою земельну ділянку із земельної ділянки, яка в подальшому перейшла у власність відповідача ОСОБА_2 , не породжує та не підтверджує правовий статус цього способу доступу позивачем до свого майна у юридичному значенні.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що позивач не довела належними та допустимими доказами того, що оскаржуване рішення Луцької міської ради порушує її права власності, хоча це є її процесуальним обов`язком у спірних правовідносинах.

Крім того, на думку суду, аргументи позивача про відсутність проїзду до її земельної ділянки не можуть бути підставою для визнання недійсним оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування, внаслідок чого відповідач ОСОБА_2 втратить право власності на всю земельну ділянку, однак позивач не позбавлена права звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю або про встановлення відповідного земельного сервітуту.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 30 жовтня 2019 року у справі № 302/470/16-ц (провадження № 61-32685св18), від 26 червня 2018 року у справі № 307/104/16 (провадження № 61-6459св18).

Визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які їх регулюють, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 263-265, 280-284, 288, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Луцької міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування рішення Луцької міської ради від 29 грудня 2020 року № 3/38 та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач 1: Луцька міська рада (43000, м. Луцьк, вул. Богдана Хмельницького, 19 );

Відповідач 2: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Дата складення повного рішення 10 жовтня 2022 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду О.М. Гринь