Постанова

Іменем України

05 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 373/1292/20

провадження № 61-6909св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - держава Україна, в особі Державної казначейської служби України,

треті особи: Київська обласна прокуратура, Печерський районний суд міста Києва

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги:

- представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Кулікової С. В., Музичко С. Г., від 15 червня 2022 року, якою змінено рішення та додаткове рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2021 року та

від 12 листопада 2021 року відповідно;

- представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Кулікової С. В., Музичко С. Г., від 15 червня

2022 року, якою змінено додаткове рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2021 року;

- Київської обласної прокуратури на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області у складі судді Реви О. І. від 08 листопада 2021 року, додаткове рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області у складі судді Реви О. І. від 12 листопада 2021 року та постанови Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Кулікової С. В., Музичко С. Г.

від 15 червня 2022 року.

Зміст позовної заяви та її обґрунтування

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, треті особи:Київська обласна прокуратура, Печерський районний суд м. Києва, про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що 17 лютого

2015 року відносно нього розпочалося протиправне кримінальне переслідування, шляхом внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідних відомостей (кримінальне провадження № 0000074).

Позивач повідомляв, що 27 лютого 2015 року він був затриманий слідчим та в його службовому кабінеті був проведений обшук. Того ж дня йому було повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 189 КК України та його було доставлено до ІТТ Києво-Святошинського МВ ГУМВС України в Київській області.

Зазначав, що з 28 лютого 2015 року відповідно до ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва відносно нього був застосований запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною залишати житло протягом визначеного часу доби.

28 травня 2015 року йому було повідомлено про завершення досудового розслідування, а 04 червня 2015 року процесуальним керівником у кримінальному провадженні було затверджено обвинувальний акт відносно нього та двох інших осіб.

Вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 07 серпня 2017 року його визнано невинуватим в пред`явленому обвинуваченні за частиною другою статті 189 КК України та виправдано за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення (злочину).

Посилався також позивач на те, що за протиправного кримінального переслідування його було незаконно звільнено з органів внутрішніх справ, він був вимушений тривалий час перебувати в статусі безробітного, а також працювати на будівництві різноробочим, не за фахом, оскільки за спеціальністю працевлаштуватися не міг у зв`язку з наявністю факту притягнення його до кримінальної відповідальності. Його кар`єра, яка тривала більше 15 років служби в системі органів МВС, повністю зруйнована.

З огляду на те, що він незаконно перебував під слідством та судом у період з 27 лютого 2015 року по 11 червня 2019 року (день ухвалення Верховним Судом постанови про залишення без змін ухвали апеляційного суду Київської області від 12 липня 2018 року), тобто 51 місяць 16 днів, збільшивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на свою користь на відшкодування моральної шкоди грошову суму у розмірі 1 080 000,00 грн, визначену висновком експерта від 07 червня 2021 року № СЕ-19/124-21/3723-ПС.

Стислий виклад позицій інших учасників справи

Державна казначейська служба України заперечувала проти заявленого до нею позову, посилаючись на те, що вона не є належним відповідачем у цій справі, оскільки згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних взаємовідносин, не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. При цьому зазначала, що позивач не надав доказів на підтвердження наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними, винними діями відповідача, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Окрім того, розмір моральної шкоди є необґрунтовано завищеним.

Київська обласна прокуратура заперечувала проти позовних вимог

ОСОБА_1 , посилаючись на їх недоведеність, а також заявлення до неналежного відповідача. Зазначала про відсутність аргументованих доводів та конкретних прикладів на підтвердження факту вчинення органами прокуратури Київської області фізичного чи психічного впливу на позивача в ході досудового розслідування кримінального провадження

№ 0000074, що вказувало б на спричинення йому моральних страждань, настання інших негативних подій та явищ, переживань тощо. Окрім того, звертала увагу на неправильний розрахунок позивачем строку тривалості перебування його під слідством та судом, оскільки досудове розслідування розпочалося 27 лютого 2015 року, а виправдувальний вирок щодо нього набрав законної сили 28 вересня 2017 року, що становить

31 місяць та 1 день. Крім того, орган прокуратури вважав розмір моральної шкоди явно завищеним та таким, що не відповідає обставинам справи та вимогам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Основний зміст та мотиви судових рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2021 року позов задоволено. Стягнуто із Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 1 080 000, 00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування та прокуратури.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 , відносно якого постановлено виправдувальний вирок, має право на відшкодування шкоди відповідно до приписів Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також положень статей 23, 1167, 1176 Цивільного кодексу України.

Відхиляючи доводи відповідача та третьої особи щодо заявлення позову до неналежного відповідача, суд виходив із того, що відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1176 ЦК України є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, при цьому саме Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Розмір моральної шкоди суд першої інстанції визначив виходячи із встановлених підстав для відшкодування моральної школи та висновку експерта від 07 червня 2021 року № СЕ-19/124-21/3723-ПС.

Додатковим рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2021 року стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 25 076,00 грн судових витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд першої інстанції виходив із підтвердженого факту понесення позивачем відповідних витрат на правничу допомогу та витрат на проведення експертизи.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 червня 2022 року апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення та додаткове рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області задоволено частково. Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 08 листопада

2021 року змінено, зменшено розмір відшкодування моральної шкоди з 1 080 000,00 грн до 200 000,00 грн. Додаткове рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2021 року змінено, зменшено розмір судових витрат з 25 076,00 грн до 5 000,00 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд першої інстанції обмежився лише посиланням на суму, яка визначена експертом у висновку від 07 червня 2021 року № СЕ-19/124-21/3723-ПС, не взявши до уваги період перебування позивача під слідством та судом, вид запобіжного заходу, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, а також засади розумності, виваженості та справедливості. Змінюючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції урахував тривалість перебування ОСОБА_3 під слідством та судом (30 місяців (з 25 лютого 2015 року (повідомлення про підозру) до 06 вересня 2017 року (набрання законної сили виправдувальним вироком)), вид запобіжного заходу (домашній арешт з 21:00 год до 07:00 год), характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач внаслідок тривалого незаконного перебування під слідством та судом, а також мінімальний розмір відшкодування такої шкоди, визначений відповідно до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Змінюючи додаткове рішення суду першої інстанції в частині відшкодування витрат на правничу допомогу, апеляційний суд виходив із того, що визначений позивачемрозмір гонорару адвоката є завищеним, не відповідає критеріям співмірності складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин цієї справи. Відмовляючи у відшкодуванні витрат на проведення експертизи, суд апеляційної інстанції виходив із того, що зазначені витрати не підлягають відшкодуванню, оскільки суд при вирішенні спору не брав до уваги цей висновок.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 червня 2022 року апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задоволено частково. Додаткове рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2021 року змінено, зменшено розмір судових витрат з 25 076,00 грн до 5 000,00 грн.

Розглядаючи апеляційну скаргу відповідача та зменшуючи розмір судових витрат, які підлягають відшкодуванню позивачу, апеляційний суд також виходив із завищення суми витрат на правничу допомогу та відсутності підстав для відшкодування витрат на проведення експертизи.

Узагальнені доводи касаційних скарг

22 липня 2022 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подано до Верховного Суду дві касаційні скарги, в яких він просить скасувати вказані постанови Київського апеляційного суду від 15 червня 2022 року і залишити в силі рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2021 року та додаткове рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2021 року.

Підставами касаційного оскарження постанов апеляційного суду заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказує, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року

у справі № 686/23731/15-ц, від 28 вересня 2018 року у справі

№ 686/23731/15-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц,

від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, від 22 квітня 2019 року

у справі № 236/893/17, у постановах Верховного Суду від 05 серпня

2020 року у справі № 644/9923/18, від 28 грудня 2020 року у справі

№ 640/18402/19, від 12 травня 2021 року у справі № 235/4969/19,

від 26 травня 2022 року у справі № 569/2825/18 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідив належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 зазначив, що положеннями статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлений лише мінімальний розмір відшкодування, що гарантований державою, при цьому при визначенні розміру відшкодування суд повинен виходити із фактичних обставин справи. Посилається заявник на те, що суд апеляційної інстанції не урахував, що позивач був затриманий, до нього двічі було незаконно застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. При цьому у висновку експерта від 07 червня 2021 року № СЕ-19/124-21/3723-ПС, який суд апеляційної інстанції безпідставно не взяв до уваги, досліджено характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих та суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і саму можливість такого відновлення, що необхідно встановити судам при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди.

Безпідставним вважає також зменшення судом апеляційної інстанції витрат на правову допомогу, посилаючись на порушення принципу змагальності сторін, звертає увагу на визначення розміру гонорару адвоката у фіксованому розмірі виключно за погодженням адвоката та клієнта. При цьому вважає, що сума витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн не є завищеною, з огляду на складність справи, ціну позову, її тривалий судовий розгляд, кваліфікацію адвоката, а також на значення цієї справи для позивача.

На думку заявника, витрати на проведення експертизи взагалі не були оспорені іншими учасниками справи, їх розмір визначений експертною установою, а реальність понесення підтверджується відповідним розрахунковим документом.

22 серпня 2022 року Київська обласна прокуратура через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2021 року, додаткове рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області

від 12 листопада 2021 року та постанови Київського апеляційного суду

від 15 червня 2022 року і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень Київська обласна прокуратура зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказує, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц та постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 214/6982/13-ц, від 25 квітня 2019 року у справі № 704/696/16, від 18 грудня 2019 року у справі № 340/451/18, від 11 березня 2020 року у справі № 629/795/19, від 01 липня 2020 року у справі № 591/5911/17, від 23 вересня 2020 року у справі № 626/608/18,

від 07 жовтня 2020 року у справі № 646/1806/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також не дослідили належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Київська обласна прокуратура зазначає, що судами попередніх інстанцій не враховано, що відповідно до частини п`ятої статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться лише у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали реальної моральної втрати громадянинові. Вважає, що визначена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції сума відшкодування не обґрунтована, а збільшення мінімально гарантованого державою її розміру є безпідставним. Посилається на те, що здійснення органом досудового розслідування слідчих дій з дотриманням норм КПК України не може бути підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди.

Наголошує на тому, що всі запобіжні заходи застосовувались до позивача на підставі судового рішення, а не безпосередньо органами прокуратури, при цьому встановлений позивачу домашній арешт у вечірній та нічний час не позбавляв його можливості продовжувати вести звичний для нього спосіб життя.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2022 року поновлено представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій, відкрито касаційне провадження у справі

№ 373/1292/20, витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

08 серпня 2022 року до Верховного Суду надійшла зазначена цивільна справа.

Ухвалою Верховного Суду від 26 серпня 2022 року поновлено Київській обласній прокуратурістрок на касаційне оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій, відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Київської обласної прокуратури.

Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2022 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Короткий зміст відзивів на касаційну скаргу

17 серпня 2022 року Київська обласна прокуратура через засоби поштового зв`язку подала відзив на касаційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у якому, посилаючись на необґрунтованість доводів зазначених касаційних скарг, просить відмовити у їх задоволенні.

Посилається на те, що позивачем не доведено протиправність поведінки прокуратури під час його затримання, проведення обшуку, здійснення інших процесуальних дій, які б обмежували його права. Звертає увагу, що дії слідчого чи прокурора не визнавались незаконними у судовому порядку, більш того навіть не оскаржувались учасниками кримінального провадження. Зазначає, що судом апеляційної інстанції правильно не взято до уваги висновок експерта, оскільки до предмету доказування у спірних правовідносинах не входять встановлення фактичних даних, які потребують спеціальних знань. Більш того, зазначена експертиза проведена на підставі методики, застосування якої на території України припинено.

У частині розподілу витрат на правничу допомогу вважає, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами їх реальність, неминучість, розумність та обґрунтованість.

13 вересня 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу Київської обласної прокуратури, у якому, посилаючись на відсутність підстав для касаційного оскарження (наведення правових висновків Верховного Суду у правовідносинах, які не є подібними зі спірними правовідносинами), просить закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Київської обласної прокуратури.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

17 лютого 2015 року до ЄРДР заступником начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області радником юстиції Бозовуляком М. І. внесені відповідні відомості про вчинення ОСОБА_1 та двома іншими особами кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 189 КК України (кримінальне провадження № 0000074).

27 лютого 2015 року ОСОБА_1 , як заступник начальника Переяслав-Хмельницького МРВ ГУ МВС України в Київській області, був затриманий заступником начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області Бозовуляком М. І. в порядку статті 208 КПК України.

27 лютого 2015 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 189 КК України.

Того ж дня о 23 год 45 хв. ОСОБА_1 було доставлено до ІТТ Києво-Святошинського МВ ГУМВС України в Київській області та 28 лютого

2015 року о 10 год 45 хв. було відконвойовано працівниками Служби безпеки України до Печерського районного суду м. Києва для вирішення питання про обрання запобіжного заходу.

28 лютого 2015 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва клопотання прокурора відділу нагляду за додержанням законів у сфері протидії корупції та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про корупційні правопорушення прокуратури Київської області Тельпіса М. В. задовольнив частково та застосував відносно ОСОБА_1 (на той час підозрюваного в кримінальному провадженні) запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною залишати житло протягом визначеного часу доби.

У подальшому такий запобіжний захід відносно ОСОБА_1 був повторно застосований ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 08 травня 2015 року за клопотанням заступника начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області радника юстиції Бозовуляка М. І.

28 травня 2015 року ОСОБА_1 повідомлено про завершення досудового розслідування, а 04 червня 2015 року процесуальним керівником у кримінальному провадженні було затверджено обвинувальний акт відносно позивача та двох інших осіб.

Наказом ГУ МВС України в Київській області від 28 лютого 2015 року № 116 о/с ОСОБА_1 було звільнено з органів внутрішніх справ у запас (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «є» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за порушення дисципліни).

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 05 січня

2018 року визнано протиправним та скасовано наказ ГУ МВС України в Київській області від 28 лютого 2015 року № 457 в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, визнано протиправним та скасовано наказ ГУ МВС України в Київській області від 28 лютого

2015 року № 116 о/с про звільнення ОСОБА_1 , поновлено його на посаді, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Наказом ГУ МВС України в Київській області від 13 лютого 2018 року

№ 3 о/с ОСОБА_1 поновлено на посаді.

Наказом ГУ МВС України в Київській області від 03 травня 2018 року № 13 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби у зв`язку зі скороченням штату. На момент звільнення позивач мав 20 років 02 місяці 18 днів вислуги років в органах внутрішніх справ.

Вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 07 серпня 2017 року ОСОБА_1 в пред`явленому обвинуваченні за частиною другою статті 189 КК України визнано невинуватим та виправдано за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення (злочину). Поновлено ОСОБА_1 у всіх правах, обмежених під час кримінального провадження.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2017 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вищевказаний вирок було закрито, а апеляційна скарга була повернута особі, яка її подала.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області від 25 жовтня 2017 року відмовлено потерпілому ОСОБА_5 в поновленні строку на апеляційне оскарження вироку Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 07 серпня 2017 року, а апеляційна скарга була повернута особі, яка її подала.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області від 12 липня 2018 року відмовлено потерпілому ОСОБА_5 в поновленні строку на апеляційне оскарження вироку Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 07 серпня 2017 року, а апеляційна скарга була повернута особі, яка її подала.

Постановою Верховного Суду від 11 червня 2019 року ухвала апеляційного суду Київської області від 12 липня 2018 року залишена без змін, а касаційна скарга потерпілого ОСОБА_5 - без задоволення.

Відповідно до висновку експерта від 07 червня 2021 року

№ СЕ-19/124-21/3723-ПС розмір завданої ОСОБА_1 моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності орієнтовно може становити 180 мінімальних заробітних плат.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційних скарг та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (частина друга зазначеної статті).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно з пунктом п`ятим статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи спір, встановивши, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що внаслідок повідомлення про підозру, затримання, проведення обшуку, застосування запобіжного заходу, порушення звичайних життєвих зв`язків позивачу було заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув на підставі постановленого щодо нього виправдувального вироку суду.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що період перебування позивача під слідством і судом слід визначати з урахуванням положень статті 532 КПК України. Судове рішення у кримінальному провадженні № 0000074 за результатами розгляду апеляційної скарги прокурора було прийнято апеляційним судом Київської області 28 вересня 2017 року. У копії вироку Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 07 серпня 2017 року, яка знаходиться у матеріалах справи, вказано, що він набрав законної сили 28 вересня 2017 року. Ці обставини визнавалися прокурором в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції у цій справі.

Отже ОСОБА_1 перебував під слідством і судом у кримінальному провадженні № 0000074 з 27 лютого 2015 року (повідомлення про підозру) до 28 вересня 2017 року (набрання законної сили виправдувальним вироком суду)), тобто 31 місяць і 1 день. З моменту набрання вироком суду законної сили будь-які обмеження прав позивача були припинені, і позивач отримав можливість для відновлення попереднього стану.

З метою визначення мінімального розміру відшкодування моральної шкоди має застосовуватися розмір мінімальної заробітної плати на час вирішення справи судом першої інстанції - 6 000 грн.

Отже мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди дорівнює 186 200 грн.

Неправильне визначення судом апеляційної інстанції періоду перебування позивача під слідством і судом, а також розміру мінімальної заробітної плати, який підлягає застосуванню, не вилинуло на правильність визначення загальної розміру відшкодування моральної шкоди.

З урахуванням глибини та тривалості моральних страждань внаслідок затримання, перебування позивача у 2015 році під вечірнім та нічним домашнім арештом, ймовірних негативних наслідків, пов`язаних із проходженням служби в органах внутрішніх справ, виходячи із засад розумності та справедливості, слід погодитися із висновком суду апеляційної інстанції про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн.

Колегія суддів зауважує, що у цьому аспекті суд апеляційної інстанції відповідно до положень статей 89, 110 ЦПК України обґрунтовано не взяв до уваги розмір моральної шкоди, визначений у висновку експерта

від 07 червня 2021 року № СЕ-19/124-21/3723-ПС, врахувавши при цьому наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, зокрема період перебування під судом та слідством, не перебування позивача під вартою, можливість здійснення діяльності за фахом, проходження служби в органах внутрішніх справ, обсяг обмежень, яких він зазнав у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, а також засади розумності, виваженості та справедливості.

Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про безпідставне не врахування судом апеляційної інстанції висновку експерта від 07 червня 2021 року № СЕ-19/124-21/3723-ПС зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у

справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

З урахування наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції, що з урахуванням мінімального розміру відшкодування моральної шкоди, який гарантований державою, та конкретних обставин справи розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 200 000,00 грн є пропорційним і достатнім для компенсації позивачу спричинених негативних наслідків морального характеру.

У контексті наявності підстав для збільшення гарантованого державою мінімального розміру відшкодування колегія суддів звертає увагу на затримання і частковий домашній арешт, а також обмеження, які стосувались професійної діяльності позивача, зумовлені перебуванням останнього під слідством та судом, стаж його роботи та підрив репутації у службових відносинах.

Посилання Київської обласної прокуратури на те, що позивачем не доведено протиправної поведінки працівників прокуратури під час здійснення процесуальних дій не заслуговують на увагу, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку постановлення судом виправдувального вироку (пункт 1 частини першої статті 2 зазначеного Закону).

Водночас, колегія суддів враховує, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Позов у справі, яка переглядається, заявлено до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, з урахуванням того, що саме до повноважень зазначеного органу входить безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі

№ 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження

№ 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)).

Водночас колегія суддів бере до уваги, що прокуратура Київської області залучена до участі у справі в якості третьої особи, в повній мірі користувалася усіма процесуальними правами, зокрема подавала відзиви на позовну заяву, апеляційну та касаційну скарги, її представники брали участь у судових засіданнях, а тому не залучення Київської обласної прокуратури для участі у справі саме в якості відповідача у цій справі не вплинуло на правильність вирішення спору по суті.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів погоджується також з висновками суду апеляційної інстанції у частині розподілу судових витрат у справі.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (пункти 1, 2 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Згідно з положеннями пункту 3 частини третьої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

З огляду на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково, розмір зазначеного відшкодування визначений судом апеляційної інстанції без урахування висновку експерта від 07 червня 2021 року № СЕ-19/124-21/3723-ПС, законним та обґрунтованим слід визнати висновок апеляційного суду про відсутність підстав для відшкодуванню позивачу витрат, пов`язаних з проведенням психологічної експертизи.

В частині вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, надану позивачу при розгляді цієї справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

При цьому для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару успіху, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду

від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження

№ 12-171гс19).

З урахуванням часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з огляду на обсяг наданої ОСОБА_1 правової допомоги адвокатом

Чичиркіним А. О. у цій справі, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про наявність підстав для часткового відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Зазначений розподіл витрат на професійну правничу допомогу не суперечать правовим висновкам, на які посилаються заявники у касаційних скаргах, оскільки висновки у інших справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини є різними. У кожній справі суди виходили з конкретних обставин справи та доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, від 10 лютого 2010 року, § 58).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, в межах доводів касаційних скарг, питання вмотивованості висновку судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційних скаргах, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 402, 403, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та Київської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2021 року, додаткове рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2021 року, з урахуванням змін, внесених постановами Київського апеляційного суду від 15 червня 2022 року, а також постанови Київського апеляційного суду від 15 червня 2022 року- залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович