ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 333/7448/17

провадження № 61-12174св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Омега Банк», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Фунжий О. А., та постанову Запорізького апеляційного суду від 21 липня 2020 року, прийняту колегією у складі суддів: Кухара С. В., Крилової О. В., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк») про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що 24 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є ПАТ «ОмегаБанк», та ним укладено кредитний договір № 0710/0608/55-023, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді споживчого кредиту у розмірі 50 000 доларів США на строк до 24 червня 2018 року зі сплатою процентів за користування кредитом у порядку та строки, визначені кредитним договором.

Вважає, що зміст договору суперечить законодавству України та нормативно-правовим актам Національного банку України, що відповідно до частини першої статті 215, частини першої статті 203 ЦК України є підставою для визнання його недійсним.

Крім того, на порушення вимог частини другої статті 11, частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», пункту 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у договорі не вказано детальний, достовірний та об`єктивний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг; вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості; реальну процентну ставку; абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді; застереження щодо попередження про настання валютних ризиків; про інфляційне застереження, про розрахунки індексації щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки; умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку; тарифи, всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; порядок припинення дії кредитного договору; про дострокове розірвання кредитного договору; відповідальності кредитора при порушені умов договору; умов повернення і зарахування кредиту.

Банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів його в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту.

Кредитний договір укладено на умовах, що обмежують права споживача, з використанням нечесної підприємницької практики.

Відповідач з 24 червня 2008 року кредит в сумі 50 000 доларів США не надав, що є підставою для визнання кредитного договору недійсним відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України.

З врахуванням наведеного просив визнати недійсним кредитний договір № 0710/0608/55-023 від 24 червня 2008 року з додатковими угодами №№ 1, 2, 3 до нього.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2018 року залучено до участі у справі як співвідповідачем Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»).

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що при укладені оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, позичальник на час укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов кредитного договору та в подальшому виконував його умови, що свідчить про відсутність правових підстав для визнання цього договору недійсним.

Про визнання ОСОБА_1 укладеного 24 червня 2008 року кредитного договору свідчать також факти неодноразового, протягом 2009-2012 років, звернення до банку щодо зміни умов договору, встановлення диференційованої ставки, продовження строку кредитного договору та реструктуризації кредитного договору.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду, оформленою протоколом судового засідання, від 21 липня 2020 року залучено до участі у справі правонаступника ПАТ «Дельта Банк» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» (далі - ТОВ «Укрдебт Плюс»).

Постановою Запорізького апеляційного суду від 21 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

12 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 21 липня 2020 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що у документах не вказано розміру «сукупної вартості кредиту» в процентному значенні та грошовому виразі, з яким його було ознайомлено.

Сам по собі факт вказівки у договорі про обізнаність щодо сукупної вартості кредиту не є достатнім у цьому випадку, оскільки встановити, якою саме є сукупна вартість кредиту, а також той факт, що він був ознайомлений саме з нею, неможливо.

Відсутній висновок Верховного Суду про те, яким чином має виглядати сукупна вартість кредиту, з якою позичальник повинен бути ознайомлений.

Суди попередніх інстанцій не досліджували оригінали документів, які б підтверджували виконання зобов`язань банку з надання кредиту позичальнику, також у матеріалах справи відсутні докази відкриття поточного рахунку, на який мав бути перерахований кредит та, з якого виданий готівкою через касу банку, відсутня орієнтовна сукупна вартість кредиту, у кредитному договорі відсутній чіткий графік повернення кредитних коштів.

Кредитний договір не відповідає встановленим чинним на час його укладення вимогам законодавства, оскільки під час його укладення він не мав реальної змоги надати дійсну оцінку його положенням та наслідкам його укладення.

Оскаржувані судові рішення ухвалені без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17, у постановах Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 539/1582/16-ц, від 31 липня 2019 року у справі № 712/15231/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Апеляційний суд неправомірно залучив до участі у справі як правонаступника ПАТ «Дельта Банк» - ТОВ «Укрдебт Плюс» та необґрунтовано відхилив його клопотання щодо процесуального правонаступництва зазначеного товариства, не дослідив докази, необхідні для встановлення набуття процесуального правонаступництва.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 9 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2019 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 21 липня 2020 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17, у постановах Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 539/1582/16-ц, від 31 липня 2019 року у справі № 712/15231/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того підставою касаційного оскарження заявник вказує відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник вказує на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зазначаючи, що суд необґрунтовано відхилив його клопотання від 20 липня 2020 року (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи

24 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір (споживчий кредит під заставу житлової нерухомості).

Того ж дня позивач отримав від банку Бюлетень продукту «Споживчий кредит під заставу житлової нерухомості для мережі «ТАС-Банк», в якому наведена інформація про умови кредитування, перелік необхідних документів, можливий розмір і строк кредиту, процентні ставки за кредитом у різних валютах кредитування, перелік додаткових комісій та витрат, порядок погашення кредиту та процентів, тощо.

Згідно з пунктом 1.1 кредитного договору банк надає позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 50 000 доларів США на строк до 24 червня 2018 року включно на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором.

Кредит надається банком у готівковій формі через касу банку або у безготівковій формі на підставі заяви позичальника (пункт 1.2 договору), а позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,90% річних за весь строк фактичного користування кредитом.

Відповідно до пункту 1.3 кредитного договору сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладанні цього договору, встановили, що розмір зазначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися без укладення додаткового правочину до цього договору, у випадку і у порядку, встановленому пунктами 6.1, 8.4 цього договору. Кредитні кошти призначені на споживчі потреби (пункт 1.4 договору).

Пунктом 1.5 кредитного договору передбачено, що до складу сукупної (загальної) вартості кредиту для позичальника (його витрат) у зв`язку з отриманням кредиту на умовах цього договору включаються суми, необхідні для погашення кредиту, суми, передбачені цим договором процентів, комісій, можливих неустойок, вартість витрат, пов`язаних з укладенням іпотечного договору, передбаченого пунктом 2.1 цього договору, у тому числі будь-яких змін та доповнень до нього та вартість страхування об`єкта нерухомості за іпотечним договором відповідно до пункту 5.7 договору.

Забезпеченням виконання зобов`язань позичальника по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, оплаті комісій, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у зв`язку з порушенням умов даного договору та інших витрат банку, пов`язаних з одержанням виконання, виступає іпотека об`єкта нерухомості (пункт 2.1 договору).

Вказаним договором також встановлені порядок нарахування процентів, комісій та погашення заборгованості за кредитним договором (розділ 3); обов`язки банку (розділ 4); обов`язки позичальника (розділ 5); права банку (розділ 6); права позичальника (розділ 7); відповідальність сторін (розділ 8); дострокове повернення кредиту (розділ 9); особливі умови (розділ 10); інші умови (розділ 11).

Згідно з пунктом 11.1 кредитного договору, укладаючи цей договір, позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього договору позичальник свідчить, що він до підписання цього договору ознайомився з усіма умовами, на яких ВАТ «Сведбанк» здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не пов`язані з підприємницькою діяльністю; загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов`язаних з отриманням кредиту в ВАТ «Сведбанк», та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі. Укладаючи цей договір, позичальник свідчить, що під час укладення та виконання договору позичальник не знаходиться під впливом омани, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу тяжких обставин.

За змістом пункту 11.5 кредитного договору банк має право повністю або частково перевести свої права та зобов`язання за цим договором, а також за угодами, пов`язаними із забезпеченням повернення кредиту, третій особі без згоди позичальника.

Відповідно до пункту 11.6 договору він вступає в силу з дня його підписання сторонами і скріплення печаткою банку і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним договором.

Пунктом 11.11 договору сторони договору погодили, що з укладенням цього договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов та не існує будь-яких умов, які на думку будь-якої зі сторін можуть бути істотними та необхідними за змістом цього договору.

До кредитного договору додано графік погашення заборгованості за кредитом, підписаний уповноваженим представником банку та позичальником.

Отримання позивачем кредитних коштів підтверджена заявою ОСОБА_1 на видачу готівки від 24 червня 2008 року, випискою за особовим рахунком позивача.

24 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, яким забезпечено належне виконання ОСОБА_1 вимог іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору від 24 червня 2008 року.

Договором про внесення змін і доповнень № 1 від 20 березня 2009 року строк дії кредитного договору встановлено до 24 червня 2023 року, починаючи з 10 травня 2009 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, нарахованих відповідно до пункту 3.2 цього договору, шляхом здійснення фіксованих платежів (далі - ануїтетні платежі або ануїтетний платіж) у сумі 585,92 доларів США у чітко встановлений цим договором термін 10 (десятого) числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору. До настання терміну, вказаного в абзаці першому цього підпункту пункту 3.1, позичальник сплачує фактично нараховані відсотки за період користування кредитом не пізніше 10 числа наступного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту.

Договором про внесення змін і доповнень № 2 від 3 липня 2009 року внесено зміни, зокрема, в пункт 1.3 кредитного договору, згідно з яким позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,9% річних за період від дати укладення цього договору до 3 липня 2009 року включно; 7% річних за період користування кредитом з 4 липня 2009 року до 9 червня 2010 року; 10% річних за період користування кредитом з 10 червня 2010 року до 9 червня 2011 року; 13,59% річних за період користування кредитом з 10 червня 2011 року до 24 червня 2023 року; а також в пункт 3.1.1 договору, згідно з яким ануїтетні платежі в погашення кредиту становлять з 10 серпня 2009 року 448,41 доларів США, з 10 липня 2010 року - 526,67 доларів США, з 10 липня 2011 року - 622,50 доларів США до закінчення кредитного договору.

До договору про внесення змін і доповнень від 3 липня 2009 року додано графік погашення заборгованості за кредитом, який відображає вказані вище зміни до кредитного договору.

Договором про внесення змін і доповнень № 3 від 3 квітня 2012 року сторони домовились вважати таким, що втратив чинність, договір про внесення змін і доповнень № 2 від 3 липня 2009 року, а також внесено зміни, зокрема, в пункт 1.3 кредитного договору, згідно з яким позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 13,59% річних за період від дати укладення цього договору до 3 квітня 2012 року включно; 10% річних за період користування кредитом з 4 квітня 2012 року до 9 червня 2013 року; 10% річних за період користування кредитом з 10 березня 2013 року до 9 березня 2014 року; 11,90% річних за період користування кредитом з 10 березня 2014 року до 9 березня 2015 року; 15,82% річних за період користування кредитом з 10 березня 2015 року до 24 червня 2023 року; а також в пункт 3.1.1. договору, згідно з яким ануїтетні платежі в погашення кредиту становлять з 10 травня 2012 року - 532,48 доларів США, з 10 квітня 2014 року - 573,38 доларів США, з 10 квітня 2015 року - 654,86 доларів США.

Підписання договорів про внесення змін і доповнень до кредитного договору позичальником не заперечується.

20 червня 2009 року позичальник ОСОБА_1 звернувся до Запорізького відділення № 1 ВАТ «Сведбанк» із заявою про зміну умов кредитного договору № 0710/0608/55-023 від 24 червня 2008 року - встановлення диференційованої ставки.

7 серпня 2009 року ОСОБА_1 звернувся до Запорізького відділення № 1 ВАТ «Сведбанк» із заявою про продовження строку кредитного договору на п`ять років.

6 березня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до Запорізького відділення № 1 ВАТ «Сведбанк» із заявою про реструктуризацію кредитного договору № 0710/0608/55-023 від 24 червня 2008 року (встановлення диференційованої процентної ставки).

За змістом договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного 25 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ПАТ «Дельта Банк», продавець продав, а покупець купив права вимоги за кредитними договорами згідно з актом приймання-передачі.

До вказаного договору додано акт приймання-передачі прав вимоги; перелік договорів та купівельна ціна за права вимоги, згідно з якою продавець передав покупцеві право вимоги за кредитним договором, укладеним 24 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 .

Згідно з випискою з особового рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 24 червня 2008 року на підставі договору № 0710/0608/55-023 від 24 червня 2008 року надано кредит у розмірі 50 000 доларів США. У період з 10 липня 2008 року до 25 травня 2012 року здійснювалось погашення кредиту щомісячними платежами.

Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши дотримання судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з пунктом 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, статей 215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, статей 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, які не заборонені законом.

За змістом статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, обов`язкові відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Істотними умовами кредитного договору, які регламентовано статтями 1048-1052, 1054 ЦК України, є: мета; сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види забезпечення зобов`язань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни і припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Частиною першою статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору, встановлено перелік відомостей, які повинен містити договір про надання фінансових послуг.

Зі змісту кредитного договору № 0710/0608/55-023 від 24 червня 2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 , судами встановлено, що в ньому визначено істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування, порядок повернення.

Зазначена в кредитному договорі інформація відповідає вимогам частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позичальник на час укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконував його умови; договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: періоду надання кредиту, розміру процентної ставки, порядку її нарахування, переліку, розміру й бази розрахунку неустойки; періоду внесення платежів, відповідальність за порушення умов договору.

Крім того, ОСОБА_1 з часу підписання кредитного договору обізнаний щодо оплатності кредиту, свого обов`язку вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх сплати та відповідальності за прострочення погашення кредиту.

До того ж, у кредитному договорі зазначено, що підписанням цього договору позичальник свідчить, що він до підписання договору ознайомився з усіма умовами, на яких банк здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не пов`язані з підприємницькою діяльністю, загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов`язаних з отриманням кредиту, та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі.

Також, звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 як на підставу визнання недійсним кредитного договору вказував на те, що при укладені договору банком порушені вимоги частини другої статті 11, частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», пункту 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору, встановлено перелік відомостей, які кредитодавець зобов`язаний повідомити споживачу у письмовій формі. До цих відомостей, зокрема, відносяться орієнтовна сукупна вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема, таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Пунктом 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, про порушення якого зазначає позивач, передбачені вимоги щодо детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача під час укладення кредитного договору.

Судами встановлено, що 24 червня 2008 року ОСОБА_1 отримав від банку бюлетень продукту «Споживчий кредит під заставу житлової нерухомості для мережі «ТАС-Банк», в якому наведено інформацію про умови кредитування, перелік необхідних документів, можливий розмір і строк кредиту, процентні ставки за кредитом у різних валютах кредитування, перелік додаткових комісій та витрат, порядок погашення кредиту та процентів тощо. Факт отримання позивачем зазначеного бюлетеню підтверджується його особистим підписом у цьому документі.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що підписанням кредитного договору позичальник підтвердив, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. До підписання цього договору позичальник ознайомився з усіма умовами, на яких банк здійснює кредитування фізичних осіб, загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов`язаних з отриманням кредиту, та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі, що прямо зазначено у пункті 11.1 договору.

Також правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про те, що при укладенні кредитного договору банком не порушені вимоги частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки оспорюваний договір містить вичерпну інформацію, зазначену у цій нормі закону.

Посилання позивача на те, що кредитний договір укладено ним під впливом обману зі сторони кредитодавця, який полягає в тому, що в момент підписання кредитного договору він був введений в оману банком щодо істотних умов договору, а саме ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту, про які кредитодавець повинен був повідомити позичальника у письмовій формі згідно із Законом України «Про захист прав споживачів», також є безпідставними.

Відповідно до статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону України від 1 грудня 2005 року) встановлено перелік відомостей, які кредитодавець зобов`язаний повідомити споживачу у письмовій формі.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: назву документа; назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; найменування, місцезнаходження юридичної особи; найменування фінансової операції; розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; інші умови за згодою сторін; підписи сторін.

Оскільки позивач був проінформований про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Позивач також як на підставу визнання недійсним кредитного договору посилався на те, що його умови є несправедливими, оскільки у ньому не встановлені положення про інфляційне застереження, не обумовлено валютні ризики, що призвело до значного фінансового навантаження для споживача в частині забезпечення належного виконання взятих на себе зобов`язань.

Як суд першої інстанції, так і апеляційний суд обґрунтовано не взяли до уваги зазначені позивачем посилання, оскільки умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності, по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Оскільки судами не встановлено наявність одночасно всіх ознак, які свідчать про те, що умови кредитного договору від 24 червня 2008 року є несправедливими відповідно до приписів статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тому правові підстави для визнання цього договору недійсним також відсутні.

Як на підставу визнання недійсним кредитного договору ОСОБА_1 посилався на те, що він не отримував грошові кошти за кредитним договором, тому відповідно до вимог частини першої статті 1051 ЦК України наявні підстави для визнання його недійсним.

Частиною першою статті 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Апеляційним судом, крім іншого, встановлено, що у вересні 2014 року ОСОБА_1 звертався з позовом до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», про захист прав споживачів та визнання договору купівлі-продажу прав вимоги частково недійсним, в якому посилався на те, що отримував суми кредиту.

Вказані обставини встановлені рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 5 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 6 жовтня 2015 року, у справі № 333/7472/14-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Встановивши, що ОСОБА_1 отримав у касі банку готівкою 50 000 доларів США та у період з 10 липня 2008 року до 25 травня 2012 року здійснював погашення кредиту щомісячними платежами, суди дійшли обґрунтованого висновку, що наведені позивачем порушення при укладенні договору не можуть слугувати підставою для визнання договору недійсним.

Доводи касаційної скарги про те, що оскаржувані судові рішення прийняті без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17, у постановах Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 539/1582/16-ц, від 31 липня 2019 року у справі № 712/15231/17, не знайшли свого підтвердження, з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 зробила висновок про те, що договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність.

У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 Велика Палата Верховного Суду, направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, зробила висновок про те, що судипершої й апеляційної інстанцій не дослідили: на предмет відповідності закону пункти 4.1 і 4.4 кредитного договору, згідно з якими за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів і сплату процентів позичальник повинен сплатити пеню у розмірі 0,2 відсотка за кожен день прострочення, а також може бути стягнутий штраф у розмірі 5 000 грн; пункт 3.3.7 кредитного договору та графік сплачених відсотків і повернення кредиту на предмет правомірності покладення на позивача обов'язку здійснити страхування предмета застави та страхування життя. А крім того, залишили поза увагою доводи позивача про неправомірність включення плати за обслуговування кредиту (пункт 2.10 кредитного договору) до складу послуг зі споживчого кредитування та правомірності покладення її на споживача; на предмет дотримання принципу справедливості пункт 5.2 кредитного договору щодо права банку без добровільної згоди позичальника (споживача) змінювати розмір процентної ставки за користування кредитом, як і не встановили, чи не порушують істотно баланс договірних прав й обов'язків і чи не покладають на споживача надмірний тягар йому на шкоду вищевказані пункти 2.10 і 3.3.7 кредитного договору; чи був ознайомлений позивач у письмовій формі з відомостями, вказаними у частині другій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у вказаній редакції.

Також Велика Палата Верховного Суду у цій постанові зазначила, що суд будь-якої інстанції незалежно від стадії судового процесу зобов'язаний залучити до участі у справі правонаступника сторониабо третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов'язків відповідної особи, а правонаступник існує. Не є перешкодами для з'ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами.

Верховний Суд у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 539/1582/16-ц погодився з висновком апеляційного суду про порушення судом першої інстанції статей 213, 214 ЦПК України 2004 року і ухвалення рішення про задоволення позову без отримання даних про надання позичальнику кредитних коштів шляхом надання їх готівкою через касу банку (розмір, валюта) за відсутності доказів про розмір заборгованості за кредитним договором. Також суд першої інстанції не перевірив, який розмір кредитних коштів отримано відповідачем та у якій валюті; який розмір коштів ним сплачено на погашення кредитної заборгованості; в якій валюті він здійснював таку сплату, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про доведеність позовних вимог ПАТ «ОТП Банк» щодо розміру заборгованості за кредитним договором.

У постанові Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 712/15231/17 зроблено висновок, що суд апеляційної інстанції з`ясувавши, що при укладенні 28 квітня 2017 року оспорюваних правочинів воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому судового рішення про стягнення грошових коштів за договорами позики з відповідача, апеляційний суд обґрунтовано визнав недійсними оспорювані правочини на підставі статті 234 ЦК України.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Враховуючи викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать практиці Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, викладеній у постановах, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Суди правильно застосували до спірних правовідносин норми права, що регулюють спірні правовідносини, тому безпідставним є посилання у касаційній скарзі на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки вказана обставина є підставою для касаційного оскарження, а не для скасування судових рішень, які ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам законності та обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги позивача про те, що апеляційний суд необґрунтовано відхилив його клопотання, в якому він заперечував про залучення до участі у справі правонаступника ПАТ «Дельта Банк» - ТОВ «Укрдебт Плюс», касаційний суд також відхиляє.

Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

За договором відступлення права вимоги можуть бути відступлені права вимоги за будь-якими договорами (купівля-продаж, поставка, позика, позичка, кредит тощо) будь-яким кредитором, зокрема, у договорі купівлі-продажу: кредитором - продавцем товару (за вимогами щодо оплати поставленого товару); кредитором - покупцем товару (за вимогами щодо поставки товару в рахунок перерахованої передоплати).

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений тільки в тому випадку, коли таку заборону встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України), при цьому згода боржника на заміну кредитора не потрібна, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України).

Враховуючи викладене, апеляційний суд відповідно до вищевказаним норм матеріального права та з додержанням норм процесуального права здійснив заміну правонаступника у справі.

Разом з тим Верховний Суд зазначає, що договір про відступлення прав вимоги № 2245/К/1 від 13 травня 2020 року є чинним та ніким не оспорений.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів і містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 21 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук