ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/8502/21 Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/817/521/22 Доповідач - Бершадська Г.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

представника апелянта, Зливко Л.Б. та третьої особи

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерний банк Укргазбанк на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 грудня 2021 року (ухвалене суддею Дзюбичем В.Л., дату складення повного тексту не зазначено) у цивільній справі 607/8502/21 за позовом публічного акціонерного товариства акціонерний банк Укргазбанк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , з участю третьої особи державного нотаріуса Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Височан Юлії Василівни про визнання недійсним договору дарування, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2021 року ПАТ АБ Укргазбанк звернулось в суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа державний нотаріус Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Височан Ю.В. про визнання недійсним договору дарування.

Позивач просив визнати недійсним договір дарування 1/3 частки квартири від 04 квітня 2019 року, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі), посвідчений державним нотаріусом Височан Ю.В., зареєстрований в реєстрі за №3-377, оскільки вважав, що таке відчуження оспорюваного об`єкту нерухомого майна було спрямоване на уникнення ОСОБА_1 виконання рішення суду по справі №2-5137/09 від 28 вересня 2009 року, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , на користь ПАТ АБ УКРГАЗБАНК заборгованість в сумі 21129,83 доларів США. 15 лютого 2010 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження №17427259 на підставі виконавчого листа №2-5137/09, в частині стягнення з ОСОБА_1 боргу та в даному виконавчому провадженні 22 лютого 2010 року винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1 і оголошено заборону на його відчуження. 27 червня 2013 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 10 ч.1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції N 783-ХІУ (783-14) від 30 червня 1999 року), однак позивач вважав, що накладені арешти в рамках виконавчого провадження №17427259 зберігали свою чинність при направленні виконавчого листа за належністю на підставі п.10 ч.І ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження». 16 серпня 2020 року Тернопільський міський відділ ДВС Головного Територіального управління юстиції на запит АБ «УКРГАЗБАНК» повідомив про відсутність на виконанні виконавчого листа №2-5137/09 від 13 січня 2010 станом на 14 серпня 2019 року. 06 квітня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Тернопільської області Вариводою Д.В. відкрито виконавче провадження №65045868, на підставі дублікату виконавчого листа № №2-5137/09, виданого 16 березня 2020 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області. В ході вчинення виконавчих дій було встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з РРПНМ №251861987 від 08 квітня 2021 року за відповідачем ОСОБА_5 було зареєстровано на праві спільної часткової власності 1/3 частина двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 та власником цієї частини квартири на підставі договору дарування від 04 квітня 2019 року стала ОСОБА_2 . Згідно п.1 спірного договору ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар належну ОСОБА_1 1/3 частку вищезгаданої квартири і в п.8 Договору зазначено, що ОСОБА_6 гарантує, що майно яке відчужується за цим договором на момент укладення іншому не продане, не подароване, під заставою, забороною, арештом не перебуває. Посилаючись на те, що ОСОБА_1 було відомо про наявність рішення суду, оскільки останній подавав заяву АБ «УКРГАЗБАНК», щодо можливості погашення заборгованості від 02 червня 2016 року, вважає, що боржник діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора і його дії були направлені на недопущення звернення стягнення на його майно.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 грудня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Вважає оскаржуване рішення таким, що винесене з порушенням норм матеріального права.

Посилається на недійсність договору дарування 1/3 частки квартири від 04 квітня 2019 року, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі та які є членами сім`ї, оскільки таке відчуження оспорюваного об`єкту нерухомого майна було спрямоване на уникнення ОСОБА_1 від виконання рішення суду по справі №2-5137/09 від 28 вересня 2009 року, так як йому було відомо про наявність рішення суду, оскільки він 02 червня 2016 року подавав заяву АБ «УКРГАЗБАНК», щодо можливості погашення заборгованості.

Вказує на те, що судом першої інстанції не в повному обсязі враховано правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі №306/2952/14-ц , від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа №369/11268/16-ц).

Звертає увагу на те, що доводи ОСОБА_1 , які були враховані судом, про відчуження частки спірної квартири в рахунок погашення заборгованості за аліментами не підтверджені жодними письмовими доказами у справі, зокрема довідкою про наявність заборгованості по сплаті аліментів тощо.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні стороною позивача підтримано вимоги апеляційної скарги з мотивів викладених у ній. Додатково зазначено, що ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 лютого 2020 року було видано дублікат виконавчого листа та поновлено строк для його пред`явлення до виконання та відповідно постановою про відкриття виконавчого провадження від 06 квітня 2021 року ВП №65045868 відкрито. Останнє часткове погашення заборгованості відбулось 12 листопада 2010 року, рішення суду виконане на суму 2 246,97 доларів США.

В судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнала та пояснила, що із ОСОБА_1 вона розлучилась у 2014 року, діти залишились проживати з нею і у квітні 2019 року ОСОБА_1 подарував їй 1/3 частину спірної квартири в рахунок оплати коштів на утримання дітей. У кінці 2019 році вони почали проживати разом і проживали лише рік, тому у декларації про доходи за 2019 -2020 роки вона зазначала про колишнього чоловіка, однак з 2015 по 2018 роки вони не жили разом та із 2021 року також не живуть про що зазначено у поданих нею деклараціях. Банк з 2009 року по 2019 рік не звертав стягнення на частку ОСОБА_7 у квартирі, а тому укладення договору дарування у квітні 2019 році не свідчить про намір уникнути виконання грошового зобов`язання.

В судовому засіданні держаний нотаріус апеляційну скаргу не визнала та пояснила, що при посвідченні договору дарування вона перевіряла наявність арештів на майно по суб`єкту ОСОБА_8 та по об`єкту нерухомого майна спірної частини квартири, тому у зв`язку з відсутністю арештів та заборон на відчуження вона посвідчила спірний договір. Також відсутня була інформація про ОСОБА_1 в єдиному реєстрі боржників.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження приходить до наступного.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам рішення суду відповідає в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

28 вересня 2009 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області по справі №2-5137/09 позовні вимоги ВАТ АБ «УКРГАЗБАНК» задоволено та стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» заборгованість за кредитним договором в сумі 21129,83 доларів США.

15 лютого 2010 року старшим державним виконавцем Губіцьким А.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №17427259 на підставі виконавчого листа №2-5137/09 виданого 13 січня 2010 року про солідарне стягнення із ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» заборгованості в сумі 21129,83 доларів США, в частині стягнення з ОСОБА_1

22 лютого 2010 року в рамках даного виконавчого провадження винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

27 червня 2013 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 10 ч.1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» ( в редакції N 783-ХІУ ( 783-14 ) від 30.06.99).

16 серпня 2020 року Тернопільський міський відділ ДВС Головного Територіального управління юстиції на запит АБ «УКРГАЗБАНК» повідомив про відсутність на виконанні виконавчого листа №2-5137/09 від 13.01.2010 станом на 14.08.2019 року.

16 березня 2020 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано дублікат виконавчого листа № №2-5137/09.

На підставі даного дублікату виконавчого листа 06 квітня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Тернопільської області Вариводою Д.В. відкрито виконавче провадження №65045868.

В ході вчинення виконавчих дій було встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з РРПНМ №251861987 від 08 квітня 2021 року за відповідачем ОСОБА_1 зареєстровано на праві спільної часткової власності 1/3 частина двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно договору дарування 1/3 частки квартири від 04 квітня 2019 року ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар належну ОСОБА_1 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. 8 вказаного Договору дарування ОСОБА_6 гарантує, що майно яке відчужується за цим договором на момент укладення іншому не продане, не подароване, під заставою, забороною, арештом не перебуває.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що встановлені у справі обставини не свідчать, що спірний договір має ознаки фіктивного правочину та позивачем не доведено, що укладаючи оспорюваний правочин, його сторони мали на меті уникнути виконання існуючого щодо ОСОБА_1 грошового зобов`язання.

З таким висновком погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частинами першою, другою статті 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі N 369/11268/16-ц (провадження N 14-260цс19) зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 28 вересня 2009 року стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» заборгованість за кредитним договором в сумі 21129,83 доларів США.

На виконання рішення суду було видано виконавчий лист, відкрито виконавче провадження №17427259 та накладено арешт на майно ОСОБА_9 . Виконавче провадження закінчено 27 червня 2013 року на підставі п. 10 ч.1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження». Відчуження належної ОСОБА_10 1/3 частини квартири відбулось 04 квітня 2019 року, тобто по спливу більше 9 років з часу ухвалення рішення суду, відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на майно боржника. Отже ОСОБА_11 протягом 9 років не вчиняв дій щодо відчуження належної йому частки квартири та позивач не вчиняв жодних дій щодо звернення стягнення на спірне майно.

Доводи апелянта про недоведеність ОСОБА_1 наявності заборгованості по аліментах та відповідно укладення договору дарування 1/3 частки квартири на погашення цієї заборгованості не заслуговують уваги суду виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до 2014 перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому в них народилось двоє синів, які є неповнолітніми. Після розлучення у 2014 році сини проживають з матір`ю та згідно чинного законодавства ОСОБА_11 зобов`язаний брати участь у вихованні та утриманні неповнолітніх дітей. Відсутність рішення суду першої інстанції про стягнення із ОСОБА_1 аліментів та відповідно підтвердження органу ДВС про наявність заборгованості по аліментах не свідчать про те, що ОСОБА_1 не надавав коштів на утримання своїх дітей добровільно і що ОСОБА_2 утримувала дітей самостійно як і не спростовують висновків суду, що оскаржуваний правочин було вчинено для врегулювання аліментних зобов`язань.

За вказаних обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_1 укладаючи договір дарування 1/3 частки спірної квартири на користь колишньої дружини ОСОБА_12 , по спливу 9 років після ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, не мав наміру уникнення виконання грошового зобов`язання перед банком.

Та обставина, що в деклараціях про доходи за 2019-2020 роки ОСОБА_2 зазначала ОСОБА_1 як особу з якою спільно проживає, але не перебуває з ним в шлюбі не спростовує висновку суду, оскільки, як пояснила в суді ОСОБА_12 , в деклараціях за попередні та в наступні роки, які є в загальному доступі, вона не зазначала про ОСОБА_1 , тому що вони зійшлись лише у кінці 2019 року і разом проживали до 2020 року, оскільки спільне життя і надалі не складалось.

Обізнаність ОСОБА_1 про наявність рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором та написання ним заяви 02 червня 2016 року щодо можливості погашення заборгованості не доводять наміру ОСОБА_1 при укладанні договору дарування 1/3 частини квартири на користь колишньої дружини, з якою після розлучення залишились проживати їх спільні неповнолітні діти, по спливу 9 років після ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, уникнути виконання грошового зобов`язання.

Вказана у п.8 оскаржуваного договору дарування інформація про те, що дарувальник гарантує, що відчужуване майно не перебуває під арештом не спростовує висновків суду, оскільки згідно витягів з реєстру речових прав майно не перебувало під арештом та щодо нього були відсутні жодні обтяження та заборони.

Посилання апелянта на те, що судом не було враховано висновків ВП ВС, викладених у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц не заслуговують уваги суду, оскільки у вказаній справі встановлено інші обставини: відповідач після постановлення вироку Голосіївського районного суду м. Києва 19 червня 2012 року про стягнення з нього 580 849 грн. 27 грудня 2012 року (через 6 місяців) подарував належний йому житловий будинок та земельну ділянку на користь близьких родичів. У інших наведених апелянтом справах ВС робив відповідні висновки також за інших обставин. Так у справі №360/2952/14-ц відповідач після постановлення судом першої інстанції 05 серпня 2013 року рішення суду про стягнення 91 919,50 грн., яке 17 серпня 2013 року в цій частині апеляційним судом залишено без змін, 19 та 21 вересня 2013 року уклав договори дарування належного йому майна на користь своєї дочки, а у справі №359/1654/15-ц відповідач, після постановлення судом 18 жовтня 2013 року рішення про стягнення з нього 2897330 грн., відкриття виконавчого провадження та накладення постановою ДВС 25 грудня 2013 року арешту на майно 21 березня 2014 року, тобто по спливу 5 місяців уклав договір дарування належної йому частки в квартирі на користь сестри.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 389, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерний банк Укргазбанк залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 грудня 2021 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 жовтня 2022 року.

Головуюча: Бершадська Г.В.

Судді: Гірський Б.О.

Хома М.В.