№ 201/5005/22
провадження 2/201/2565/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року місто Дніпро

суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Антонюк О.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Веслава-партнер» про визнання неправомірною діяльності, скасування наказу про звільнення, зміну формулювання підстав звільнення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 29 липня 2022 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПП «Веслава-партнер» про визнання неправомірною діяльності, скасування наказу про звільнення, зміну формулювання підстав звільнення та зобов`язання вчинити певні дії, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що 01 жовтня 2021 року наказом від 30 вересня 2021 за № 5/к він був прийнятий на посаду лікаря-стоматолога до ПП «Веслава-партнер» м. Дніпро, за трудовим договором, який було укладено на невизначений строк. 27 червня 2022 позивач написав відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 12 липня 2022 року і направив вказану заяву відповідачу поштою з м. Чернівці і 12 липня 2022 року вказана заява була отримана адресатом. Але після цього позивач отримав від відповідача наказ про своє звільнення в зв`язку з втратою довіри за п. 2 ст. 41 КЗпП України з відповідним записом в його трудовій книжці.

Позивач вважає вказане незаконним та таким, що порушує його права та законні інтереси, його було звільнено з порушенням процедури звільнення, передбаченої чинним законодавством. Позивач вважає такі порушення і відсутність розрахунку з ним при звільненні з роботи незаконними, та таким, що грубо порушує його трудові права та вимоги діючого законодавства щодо порядку звільнення робітника, звернувся до відповідача і просив відповісти, чому його так звільнено, належної відповіді не було, що також не законно. Вважаючи незаконним не тільки саму видачу розпоряджень, наказів, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, просив визнати неправомірною діяльність відповідача по його безпідставному звільненню, скасувати наказ про його звільнення, зобов`язати відповідача змінити формулювання підстави його звільнення з звільнення за втратою довіри на звільнення за власним бажанням та зобов`язати відповідача внести ці зміни до трудової книжки, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача ПП «Веслава-партнер» позовні вимоги не визнав, звільнення позивача з роботи і порядок цього звільнення були правильні і законні, в передбаченому законом порядку, трудову книжку вручили, розрахунок провели, позовні вимоги безпідставні та не можливими до задоволення, просив в позові відмовити в повному обсязі.

З`ясувавши думку сторін, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обгрунтованою і не підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

В судовому засіданні з наданих позивачем і відповідачем документів встановлено, що 01 жовтня 2021 року наказом від 30 вересня 2021 за № 5/к він був прийнятий на посаду лікаря-стоматолога до ПП «Веслава-партнер» м. Дніпро, за трудовим договором, який було укладено на невизначений строк. 27 червня 2022 позивач написав відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 12 липня 2022 року і направив вказану заяву відповідачу поштою з м. Чернівці і 12 липня 2022 року вказана заява була отримана адресатом. Але після цього позивач отримав від відповідача наказ № 6/к від 11 липня 2022 року про своє звільнення в зв`язку з втратою довіри за п. 2 ст. 41 КЗпП України з відповідним записом в його трудовій книжці.

Позивач вважає вказане незаконним та таким, що порушує його права та законні інтереси, його було звільнено з порушенням процедури звільнення, передбаченої чинним законодавством. Позивач вважає такі порушення і відсутність розрахунку з ним при звільненні з роботи незаконними, та таким, що грубо порушує його трудові права та вимоги діючого законодавства щодо порядку звільнення робітника, звернувся до відповідача і просив відповісти, чому його так звільнено, належної відповіді не було, що також не законно.

Згідно зі ст. З КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України «Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів». Частиною першою статті 15 Цивільного Кодексу України кожній особі гарантується право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного Кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі й визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Вважаючи незаконним не тільки саму видачу розпоряджень, наказів, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, просив визнати неправомірною діяльність відповідача по його безпідставному звільненню, скасувати наказ про його звільнення, зобов`язати відповідача змінити формулювання підстави його звільнення з звільнення за втратою довіри на звільнення за власним бажанням та зобов`язати відповідача внести ці зміни до трудової книжки.

Отже, позивач вважає вказане (дії відповідача) незаконним та таким, що порушує його права та законні інтереси, трудові права та вимоги діючого законодавства щодо порядку звільнення робітника, звернувся до відповідача і просив відповісти, чому його так звільнено і не повернена трудова книжка з відповідним записом, належної відповіді не було. Отже, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За загальновідомими правилами, встановленими ст. 4 Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158, 04 лютого 1994 року ратифікованої Верховною Радою України, яка набула чинності 16 травня 1995 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного зі здібностями або поведінкою працівника, або викликаного виробничою необхідністю підприємства, установи або служби.

Згідно ч. 2 ст. 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Дійсно позивач ОСОБА_2 16 жовтня 2020 року наказом від 12 жовтня 2020 за № 127 був прийнятий на посаду юрисконсульта з 6 тарифним розрядом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро за трудовим договором, який було укладено на невизначений строк. 01 вересня 2021 року наказом за № 98 йому була присвоєна 2 категорія та 7 тарифний розряд.

06 червня 2022 року наказом № 88 позивача було звільнено за угодою сторін, згідно його заяви від 27 травня 2022 року, про що в його останній робочий день був зроблений запис в його трудовій книжці.

Позивач ставить питання про наступне: визнати незаконними дії відповідача, ПП «Веслава-партнер» щодо безпідставного звільнення позивача, ОСОБА_1 , за п. 2 ст. 41 КЗпП України; скасувати наказ № 6/к від 11 липня 2022 року про звільнення позивача за п. 2 ст. 41 КЗпП України; змінити формулювання підстав звільнення ОСОБА_1 в наказі № 6/к від 11 липня 2022 року із «звільнений з втратою довіри згідно з п. 2 ст. 41 КЗпП України» на «звільнити за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України»; зобов`язати ПП «Веслава-партнер» внести відповідні зміни в трудову книжку серія НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , змінити запис «звільнений з втратою довіри згідно з п. 2 ст. 41 КЗпП України» на «звільнити за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України».

Відповідач заперечує проти позову в повному обсязі, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розірвання трудового договору з підстав, визначених пунктами 2 і 3 статті 41 Кодексу законів про працю України, не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статей 148, 149 КЗпП України про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Закон не вказує щоб до звільнення у зв`язку з втратою довір`я у працівника вимагались пояснення щодо допущеного ним порушення.

Про обґрунтованість підстав звільнення роботодавцем працівника у зв`язку з втратою довіри наводиться у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року № 592/8437/20.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України дозволяє зробити висновок, що розірвання трудового договору на підставі цієї норми права можливо за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника: 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Разом з тим, ця норма не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю матеріальної тижням як обов`язкової умови для звільнення працівника. Звільнення з підстави втрати довір`я може вважитися обгрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-104 цс 14, від 23 грудня 2015 року у справі № 6-1093 цс 15, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-100 цс 16.

Виходячи з положень статті 135-1 КЗпП України обслуговування матеріальних цінностей передбачає здійснення певними працівниками підприємства, установи, організації дій, пов`язаних зі зберіганням, обробкою, продажем (відпусканням), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

01 липня 2017 року ПП «Веслава-партнер» укладений Договір-контракт навчаючого- роботодавця з позивачем ОСОБА_1 , як навчаємим-молодим фахівцем. На виконання умов Договору-контракту від 01 липня 2017 року ПП «Веслава-партнер» цього ж дня був укладений договір матеріальної відповідальності з позивачем ОСОБА_1 .

Згідно п. 1 зазначеного Договору працівник приймає на себе матеріальну відповідальність за збереження ввіреного йому роботодавцем майно, що знаходиться в стоматологічному кабінеті найменуванням «Операційна» № 2, а саме: стоматологічний інструментарій, матеріали та обладнання, м`який та твердий інвентар за допомогою який здійснюється приймання пацієнтів, комп`ютер і оргтехніку, а також за шкоду, що виникла у роботодавця внаслідок відшкодування ним шкоди іншим (третім) особам, що виникла в результаті дій або бездіяльності працівника, та у зв`язку з викладеним зобов`язується: а) дбайливо ставитись до переданого йому для здійсненню покладених на нього функцій та обов`язків майну роботодавця та вживати заходів до відвертанню шкоди; б своєчасно повідомляти роботодавцю про всі обставини, що загрожують забезпеченню зберігання ввіреного йому майна; в) своєчасно повідомляти про рух та залишок матеріалів дрібного інструментарію. У випадку виходу з ладу дрібного інструментарію (бори, кореневі голки, файли) - їх не викидати, а передавати на списання керівнику підприємства. Після того, як пломбувальний матеріал закінчився, порожню упаковку також передавати на списання; г) приймати участь у проведенні перевірки збереження матеріалів, інструментів та стану ввіреного йому майна; д) зачиняти вхідні (з вулиці) двері в «Операційній № 2» після провітрювання та наприкінці робочого дня. Не залишати на час провітрювання «Операційну № 2» без догляду; е) дотримуватися режиму нормальної експлуатації обладнання. У випадку виникнення нехарактерного звуку, запаху або інших явищ, що насторожують, необхідно припинити прийом пацієнтів, усунути неполадку або, якщо це неможливо зробити самостійно, повідомити адміністратору чи керівнику підприємства; ж) повідомляти про будь-які ситуації (порушення загальної безпеки, техніки безпеки, аваріях водопостачання, каналізації, електропроводки тощо), що виникли в інших кабінетах та приміщеннях підприємства, які можуть призвести до негативних наслідків або проблем підприємства в цілому; з) у випадку розширення видів діяльності (косметологія - елос процедури, прокол мочок вух, плазмоліфтінг, медсестринські маніпуляції, заміщення медичної сестри по стерилізації інструментарія або адміністратора підприємства і т.д. і т.п. дія Договору переноситься на цю діяльність автоматично.

Наказом № 5 від 02 липня 2017 року ОСОБА_1 був допущений до роботи як навчаємий молодий фахівець в кабінеті «Операційна» № 2 разом з лікарем-стоматологом ОСОБА_3 (директор ПП «Веслава-партнер») на підставі Договору-контракту між сторонами від 01 липня 2017 року з відповідним доступом до наявного в кабінеті обладнання та інструментарію.

02 вересня 2019 року позивач, перебуваючи в кабінеті «Операційна» №2 разом з ОСОБА_4 (теперішня дружина позивача) після робочого часу та уходу з роботи лікаря-стоматолога ОСОБА_3 (наставника позивача), здійснюючи тренування на апараті фізіодиспенсер ImplantSystem ATR 300 SN: В2022 «спалили» його (пошкодили).

Викладені обставини підтверджуються Актом внутрішнього службового розслідування від 20 вересня 2019 року. Пошкодження апарату підтверджуються Актом технічного стану обладнання № 2111 від 21 листопада 2019 року.

Вартість апарату підтверджується видатковою накладною № ПП-000055 від 09 квітня 2012 року та складає 21 000 грн. 00 коп..

Окрім того, позивач разом з ОСОБА_4 (теперішня дружина позивача), як стверджує сторона відповідача, регулярно обкрадали ПП «Веслава-партнер», завишаючи свої часи роботи після уходу з роботи директора ОСОБА_3 (лікаря-стоматолога та наставника), а також приймаючи пацієнтів після закінчення робочого часу, на що не мали законного права без лікаря-наставника, та привласнювали кошти за надані стоматологічні послуги протягом тривалого часу.

Викладене також підтверджується Актом-висновком службового розслідування від 22 березня 2021 року, наказом № 4 від 22 березня 2021 року, витягом з журналу письмових розпоряджень.

При цьому, позивач разом з ОСОБА_4 (теперішня дружина позивача ОСОБА_5 ), як стверджує відповідач, намагались вилучити зі стоматологічної програми Denta Pro дані щодо проведених маніпуляцій пацієнтів. Однак програма зберігає такі дані і не надає можливості їх повного вилучення.

Викладене підтверджується доповідною запискою медичної сестри ОСОБА_6 , Актом- висновком внутрішнього службового розслідування від 15 червня 2022 року, наказом № 3/к від 07 липня 2022 року.

Також, позивач разом з ОСОБА_4 (теперішня дружина позивача - ОСОБА_5 ) без дозволу керівника ПП «Веслава-партнер» з жовтня 2019 року почали у роботі використовувати власний ноутбук та роздавати свої візитні картки пацієнтам, чим, на думку відповідача, спричинили моральну шкоду діловій репутації ПП «Веслава-партнер» та порушили умови Договорів, про що були попереджені (підтверджується Журналом письмових розпоряджень, копія журналу та візитних карток додані).

Викладене підтверджується доповідними записками, актами внутрішнього службового розслідування, журналом обліку грошових коштів, отриманих позивачем за медичні процедури з визначенням її відсотку за них за договором-контрактом, журналом письмових розпоряджень, візитними картками позивача та її чоловіка, квитанціями тощо.

Окрім того, як стверджує відповідач, позивач разом з ОСОБА_4 , використовуючи умови Договору-контракту від 01 липня 2017 року в корисних цілях та без обмежень, здійснювали лікування всіх своїх рідних, близьких та знайомих за рахунок ПП «Веслава-партнер». На зауваження керівника щодо зменшення особистих лікувань за рахунок клініки проігнорували. Продовжили вчиняти прийом без відома керівника. При цьому, замовляли через адміністратора дороговартісний стоматологічний препарат Gradia - фотополімер. Зазначений препарат був потрібен їм для якісних фото своїх робот в соціальній мережі Instagram. Викладене підтверджується сторінками: ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також замовленнями та рахунками і квитанціями.

Згідно розпорядження відповідача від 01 вересня 2019 року вирішено розформувати кабінет №7 та переобладнати його для роботи позивача та ОСОБА_4 , оснастивши кабінет всім необхідним обладнанням за рахунок ПП «Веслава-партнер». Отже, за позивачем та його дружиною було особисто закріплено дороговартісне обладнання та надано право отримувати грошові кошти за стоматологічні процедури з подальшою передачею адміністратору (доступ до матеріальних цінностей).

Відтак, як стверджує відповідач, позивач разом зі своєю дружиною набули можливості працювати у двох кабінетах одночасно (2 та 7), чим і скористались за відсутності керівника відповідача, привласнюючи всі кошти за стоматологічні процедури, здійснені поза робочим часом.

15 червня 2022 року медична сестра ОСОБА_6 при записі пацієнтки ОСОБА_7 на прийом, виявила чисельні записи до позивача та його дружини, які не узгоджувались з даними програми Denta Pro, обліковими даними та журналом оприбуткування готівки. З цього приводу звернулась до директора ПП «Веслава-Партнер». Означений факт слугував проведенням внутрішнього службового розслідування, під час якого були виявлені чисельні крадіжки, втручання в записи програми Denta Pro та інші суттєві порушення позивача та його дружини.

Так, ОСОБА_8 (мати позивача ОСОБА_1 ) лікувалася 9 разів і займала стоматологічне крісло на протязі 18 робочих годин. Скріншот програми Denta Pro додано; ОСОБА_9 (брат позивача ОСОБА_1 ) лікувався 15 разів і займав стоматологічне крісло 28 робочих годин. Скріншот програми Denta Pro додаєно; ОСОБА_10 (батько позивача ОСОБА_1 ) лікувався 4 рази і займав стоматологічну установку 8 робочих годин.

Все лікування вищезазначених та інших пацієнтів (чеки додано) було проведено за рахунок Медичного центру «Веслава» і по прейскуранту теперішнього часу складає 75. 000 гривень.

Крім того, ОСОБА_11 : 17 лютого 2022 року згідно програми Denta Pro були виготовлені і зацементовані в ротовій порожнині пластмасові коронки на зуби під нумерацією 13, 12, 11, 21, 22, 23 -6 (шість) одиниць, а грошові кошти з цієї роботи до каси не надійшли. Скріншот програми Denta Pro додано; ОСОБА_12 : 01 жовтня 2021 року згідно програми Denta Pro було проведено лікування 4 зубів, а саме: під нумерацією 11, 21, 37, 38, але в касу пацієнт розрахувався лише за 3 пломби (Скріншот програми Denta Pro та ксерокопія витягу журналу розрахунків додано); ОСОБА_13 згідно програми Denta Pro лікувався 04 жовтня 2021 року у вечірній час, було проліковано 3 зуба, а саме: під нумерацією 16, 14, 24, що підтверджується скріншотом програми Denta Pro, в той час як зранку 05.10.2021, до каси було оплачено за 1 пломбу лише 16 зубу, що підтверджується копією витягу з журналу обліку готівки; ОСОБА_14 09 лютого 2020року лікував згідно програми Denta Pro 2 зуби, а саме: під нумерацією 48 і 17, а також зуби під нумерацією 47 і 46 були відпрепаровані під мостоподібний протез з З (трьох) одиниць зубів. До каси було сплачено лише за пломби, що підтверджує копія витягу з журналу обліку готівки. Цей пацієнт відвідав медичний центр 23 серпня 2022 року і за відсутністю лікаря ОСОБА_1 звернувся до лікаря ОСОБА_15 . При огляді і було виявлено встановлений зубний міст на 3 (три) одиниці (під нумерацією 48, 47, 46). Скріншот програми Denta Pro та витяг журналу додано; ОСОБА_16 згідно програми Denta Pro лікувалася 27 жовтня 2021 року, їй були встановлені З (три) пломби (2 пломби у зуб під номером 11, одна - у зуб під номером 21) з матеріалу GradiaDirekt Al (Скріншот програми Denta Pro), а розрахувалась вона за 2 пломби №11 та №21, з матеріалу Charisma (значно дешевший), що підтверджується копією витягу з журналу обліку готівки. Скріншот програми Denta Pro та витяг журналу додано.

Перелічені випадки є непоодинокими. Вказане становило виконання позивачем операцій, що пов`язані з безпосереднім обслуговуванням цінностей й зміст трудових обов`язків позивача підтверджується наведеним вище.

Відповідно умов Договору про матеріальну відповідальність позивач прямо зобов`язаний відповідати за зберігання майна та цінностей. Отже, унаслідок винних дій позивача та його дружини, які не виконали умови договору про матеріальну відповідальність, було допущено пошкодження та втрату товарно-матеріальних цінностей, які перебували у користуванні, розпорядженні та під звітом позивача, у результаті чого роботодавцем було втрачено довір`я до нього, а отже, звільнення позивача на підставі положень пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України відбулось згідно з положеннями трудового законодавства.

З початком війни в України та введенням у країні воєнного стану, позивач разом з ОСОБА_5 ( теперішня дружина позивача) не з`являлись на роботі до дня звільнення. Проте, з березня 2022 року в клініку відповідача стали звертатись пацієнти, які без відома відповідача лікувались у позивача та її чоловіка. Пацієнти висловлювали обурення якістю лікування позивачем та її чоловіком, оскільки стали проявляться негативні наслідки.

Задля збереження ділової репутації директор ПП «Веслава-партнер» була змушена безкоштовно для пацієнта та за власний рахунок усувати недоліки роботи позивача, чим також позивачем відповідачу спричинена значна матеріальна шкода.

Щодо неякісної роботи і невиконання своїх обов`язків по відношенню до пацієнтів, слід звернути увагу на наступне. ОСОБА_17 : згідно програми Denta Pro 20.10.2021 року були встановлені 2 зубних імпланти замість №47 і №45 зубів. Вже через місяць пацієнт звернулася до лікаря ОСОБА_1 зі скаргами на погане самопочуття щодо імплантів. Лікар не відреагував на скарги. У березні місяці 2022 року імплант №47 зубу повністю відторгся. Про це було повідомлено лікарю ОСОБА_1 , але він відмовився виконувати взяті на себе зобов`язання за договором від 20 січня 2022 року. Таким чином всі заходи для усунення ускладнень виконала лікар- стоматолог ОСОБА_3 17 травня 2022 року безкоштовно для пацієнтки, а також встановила безкоштовно імплант 26 липня 2022 року.

Позивач же з 24 лютого 2022 року на робочому місці в ПП «Веслава-партнер» не з`являвся. Позивач особисто приніс заяву на звільнення до ПП «Веслава-партнер», проте на робочому місці не залишився, що підтверджується відповідними актами.

У п.2.27. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58 прямо зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи. У зв`язку з цим, запис у трудовій книжці про увільнення працівника, а також і наказ про припинення трудового договору повинні містити вказівку на останній день роботи працівника, який і є днем звільнення.

Стаття 38 КЗпП України називається «Розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника». Вона визначає, що працівник має письмово повідомити роботодавця про звільнення за два тижні.

Позивач подав заяву від 27 червня 2022 року про звільнення за власним бажанням 12 липня 2022 року, проте жодного дня за цей проміжок часу не відпрацював. Отже, позивач грубо порушив норми КЗпП України, а тому звільнити його за власним бажанням неможливо.

Окрім того, позивач вводить суд в оману щодо погроз на його адресу з боку відповідача. Навпаки, директор відповідача в телефонному режимі прохала позивача, його дружину та їх батьків з`явитись та вирішити всі питання мирним шляхом. Однак, відповідача було повідомлено, що вся сім`я позивача виїхала до іншого регіону та повертатись не планує.

Позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження погроз, як зазначено у позові.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з частиною першою статті 17 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Щодо зміни формулювання підстав звільнення, середнього заробітку, зобов`язання вчинити певні дії. Ця вимога є похідною від вимоги про визнання дій неправомірними і скасування наказу про звільнення, а оскільки порушень при звільненні позивача не допущено, підстав для стягнення коштів з відповідача немає.

Відповідно до статті 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках.

Підсумовуючи все вищезазначене, можна зробити висновок, що відповідачем не були порушені вимоги Закону щодо розірвання трудового договору за п. 2 ст. 41 КЗпП України. Звільнення позивача є таким, що проведено з дотриманням всіх норм та вимог Закону.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року «Олександр Волков ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року); впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація заявника.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Позивач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права відповідача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано.

Не може суд прийняти до уваги позицію сторони позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. Суд не вважає не правомірними дії відповідача стосовно звільнення позивача про порядок, який відповідачем був застосований при видачі розпоряджень, наказів та інш., оскільки вони не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні: порушення законодавства з боку відповідача неправомірність дій по відношенню до позивача судом не встановлено.

Твердження позивача відносно протиправності дій самого відповідача є лише його оціночним судженням, що не може бути витлумачене, як таке, що містить фактичні дані. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів, які використовує в своєму позові позивач.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ПП «Веслава-партнер» про визнання неправомірною діяльності, скасування наказу про звільнення, зміну формулювання підстав звільнення та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Вирішуючи питання судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе в зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі стягнути з позивача на користь держави судовий збір в сумі 3 969 грн. 60 коп. (чотири немайнові вимоги, за кожну по 992.40: 992.40х4=3 969.60).

Таким чином суд вважає, що обставини позовних вимог не знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, позовні вимоги в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 43, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 4, 21, 22, 36, 47, 48, 147, 149, 221, 232, 233, 235 КЗпП України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 134, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до приватного підприємства «Веслава-партнер» про визнання неправомірною діяльності, скасування наказу про звільнення, зміну формулювання підстав звільнення та зобов`язання вчинити певні дії

відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 3 969 грн. 60 коп..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя