Справа № 509/5419/15-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2022 року смт.Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Панасенка Є.М.,

за участю секретаря судового засідання: Степанової Н.С.

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

представника заінтересованої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Овідіопольський районний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просив скасувати обмеження у праві виїзду за кордон встановлене ухвалою Овідіопольського районного суду по справі № 509/5419/15-ц від 17.12.2015 року.

Свої вимоги заявник мотивує тим, що зазначена ухвала постановлена з метою забезпечення виконання рішень Приморського районного суду м. Одеси по справі № 2-4104/06, Малиновського районного суду м. Одеси по справах 1519/21091/12, 1519/7812/15 про стягнення грошових коштів.

Також зазначає, що в ухвалі Овідіопольського районного суду м. Одеси від 15.12.2015 року помилково зазначена сума заборгованості, відповідно до виконавчого листа № 1519/7812/15 Малиновського районного суду м. Одеси 2452273,19 грн. Зазначена сума вказана з технічною помилкою, що збільшило її у 10 разів. У дійсності зазначеним рішенням з ОСОБА_1 стягнуто 244752,30 грн. втрат від інфляції та річних, сума судового збору 1041,78 та 61188,08 грн. процентів за позикою.

Вказує, що з моменту прийняття ухвали про введення обмежень ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон минуло вже 8 років і він увесь цей час сумлінно сплачував та продовжує сплачувати суму боргу. На 06 жовтня 2022 року, тобто на момент даного судового розгляду зазначає, що сплатив суму боргів на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по всіх ухвалених рішення у повному обсязі.

Зазначає, що стягувачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 систематично зловживають своїми правами стягувачів та категорично відмовляються отримувати грошові кошти та взагалі завжди перешкоджали будь-яким спробам ОСОБА_1 розрахуватися частинами або шляхом розстрочення платежів.

Заявник вважає, що позивачі обрали таку позицію ухилення від отримання виконання боргових зобов`язань з особистих мотивів, задля збереження застосованих відносно нього обмежувальних заходів, зокрема обмеження у праві виїзду за кордон.

Посилаючись на вказані обставини просив суд задовольнити заяву.

В судове засідання заявилися заявник ОСОБА_1 та його представник, вимоги заяви підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Заінтересована особа, Овідіопольський відділ державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в особі заступника начальника відділу Захарової Б.Ю., просила відмовити, оскільки боржник не перераховував кошти на депозитний рахукнок.

Вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

На виконанні у Овідіопольському відділ державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебували виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_5 № 2-4104/06, 1519/21091/12, 521/12751/16, 521/7386/17 за якими були відкриті виконавчі провадження АСВП 54313211, АСВП 54312220, АСВП 54307547, АСВП 54312921, АСВП 54312450, АСВП 66147847, АСВП 66148163, АСВП 547411110, АСВП 54745539.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області по справі № 509/5419/15-ц від 17.12.2015 року ОСОБА_1 було встановлене обмеження у праві виїзду за кордон.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні ОСОБА_1 протягом 2012-2022 року намагався у різні шляхи частинами погасити заборгованість, звертався до стягувачів з пропозиціями укладення мирових угод щодо питання сплати боргів різними шляхами, зокрема шляхом розподілу права власності на об`єкти нерухомості незавершеного будівництва домоволодіння та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, ОСОБА_1 пропонував стягувачам щомісячне погашення боргу у сумі 500 доларів США, від чого вони категорично відмовлялися. У ході виконання рішень судів 04.09.2012 року ОСОБА_1 звертався до відділу ДВС Овідіопольского РУЮ м. Одеси з клопотанням про розстрочку по сплаті 4000 грн. щомісяця, але, як зазначено у відповідній ухвалі Приморського районного суду м. Одеси від 03.10.2012 року стягувачі категорично відмовились від такого порядку виконання рішень, що і стало підставою відмови судом у задоволенні клопотання про розстрочку. Також ОСОБА_1 неодноразово надсилав стягувачам листи з проханням повідомити йому їх реквізити для перерахування коштів. Відповідно до журналу судового засідання Овідіопольського районного суду Одеської області від 25.04.2018 року позивач ОСОБА_4 , який діяв також від імені ОСОБА_5 на пропозицію представника ОСОБА_1 щодо укладення мирової угоди відмовився від її укладення.

ОСОБА_1 при цьому весь час, починаючи з 25.12.2013 року по 28.08.2022 року здійснював часткові перерахування ОСОБА_4 по справі № 2-4104/2006 різними сумами поштовими переказами загалом на суму 208 050,00 грн. Також ОСОБА_1 , починаючи з 25.12.2013 року по 28.08.2022 року № 2-4104/2006 здійснював перерахування ОСОБА_5 різними сумами поштовими переказами загалом на суму 208 050,00 грн. По справі № 1519/21094/14 від 15.10.2014 року ОСОБА_1 перерахував поштовими переказами на ім`я ОСОБА_4 99700,00 грн., а на ім`я ОСОБА_5 24950,00 грн. По справі № 521/12751/16 ОСОБА_1 перерахував поштовими переказами на ім`я ОСОБА_4 149050,00 грн., а на ім`я ОСОБА_5 36915,00 грн. По справі № 521/7386/17 від 24.07.2021 року ОСОБА_1 перерахував поштовими переказами на ім`я ОСОБА_4 90550,00 грн., а на ім`я ОСОБА_5 23300,00 грн.

При цьому увесь період стягнення стягувачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 систематично зловживають своїми правами стягувачів та категорично відмовляються отримувати грошові кошти, які надходять на поштове відділення на їх ім`я та адресу.

Так, відповідно до листа АТ «Укрпошта», даному на адвокатський запит № 01-42-41 від 23.10.2021 року зазначено, що впродовж 2021 року на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_6 багаторазово надходили грошові перекази від ОСОБА_1 , але вони відмовлялися від їх отримання.

Відповідно до листа № 1853-А-390-В від 08.10.21 АТ «Укрпошта» адресат ОСОБА_4 відмовився від одержання поштового переказу, кошти були повернуті, адресат ОСОБА_5 відмовився від одержання поштового переказу, кошти були повернуті.

Відповідно до листа № 1853-а-341-В від 20.07.2021 року АТ «Укрпошта» поштовий переказ на ім`я ОСОБА_4 надійшов до поштового відділення № 65026 оскільки адресат відмовився від одержання поштового переказу. Поштовий переказ на ім`я ОСОБА_5 надійшов до поштового відділення № 65026 оскільки адресат відмовився від одержання поштового переказу.

Відповідно до листа АТ «Укрпошта» № 01-1014-22 від 05.10.2022 року з квітня 2022 року по вересень 2022 року від ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надійшов 81 грошовий переказ на суму 524690 грн. Додатки до вказаного листа АТ «Укрпошта» на 5 аркушах містять детальній перелік платежів з посиланнями на відповідні рішення судів, по яких ОСОБА_1 здійснював сплату.

Таким чином на момент розгляду судової справи ОСОБА_1 виконав усі свої боргові зобов`язання перед ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у доступний, загальноприйнятий та передбачений законами України спосіб - шляхом поштових переказів на ім`я стягувачів. Суд враховує думку учасників справи про те, що хоча у відділі державної виконавчої служби і є депозитний рахунок на який типово зараховуються кошти, отримані від боржників, але розрахунки будь-яким іншим чином, зокрема шляхом поштових переказів, не заборонені законодавством. Представник державної виконавчої службі у цьому питанні пояснив, що залишає питання правомірності розрахунку шляхом поштових переказів на розгляд суду. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, стягувачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були обізнані про ці перерахування, знали на яких підставах вони відбуваються, на виконання яких рішень судів, але умисно та свідомо відмовлялися від їх отримання.

За вказаних підстав суд приходить до висновку, що з боку ОСОБА_1 за період 2015-2022 року не вбачається будь-яких умисних та свідомих дій щодо ухилення від виконання рішень судів, напроти його дії свідчать про намагання виконувати рішення суду будь-яким можливим способом, а станом на момент розгляду судової справи усі зобов`язання виконані, але це виконання не прийняте стягувачами з їх вини. При цьому часткові перерахування, які в кінцевому підсумку покрили всю суму боргу свідчать на користь доводів заявника.

З боку стягувачів вбачається перешкоджання виконанню рішень судів, намагання затягнути процес розрахунків, унеможливити закінчення виконавчих проваджень та скасування відповідних обмежень.

Відповідно до статті 441 Цивільно-процесуального Кодексу України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України, в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Згідно ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» громадянину України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта у випадках, якщо діють неврегульовані аліменти, договірні чи інші невиконані зобов`язання - до виконання зобов`язань, або розв`язання спору за погодженням сторін у передбаченому законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифіковано Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97 р., у статті 2 передбачено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України (далі ЦК), відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК до особистих немайнових прав фізичної особи (кн. друга ЦК), а саме до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (гл. 21 кн. другої ЦК). Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

За вказаних підстав суд приходить до висновку щодо вмотивованості заяви ОСОБА_1 про зняття відповідного обмеження у праві виїзду за кордон, адже з боку ОСОБА_1 за період 2015-2022 року не вбачається будь-яких умисних та свідомих дій щодо ухилення від виконання рішень судів, напроти його дії свідчать про намагання виконувати рішення суду будь-яким можливим способом. Станом на момент розгляду судової справи усі зобов`язання, відповідно до рішень судів, з боку боржника виконані, але це виконання не прийняте стягувачами, з їх вини. З боку стягувачів вбачається систематичне перешкоджання виконанню рішень судів, намагання затягнути процес розрахунків, унеможливити закінчення виконавчих проваджень та скасування відповідних обмежень.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.441 ЦПК суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Заяву задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , застосоване відносно нього відповідно до ухвали Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 грудня 2015 року по справі № 509/5419/15-ц.

Ухвалу суду направити до виконання до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Одеського апеляційного суду безпосередньо або через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом п`ятнадцяти днів з моменту її підписання.

Учасник справи, якому ухвалу суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу подано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 11.10.2022 року.

Головуючий: Є. М. Панасенко