ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 686/25608/21

Провадження № 22-ц/4820/1434/22

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Дубова М.В.,

з участю апелянта та його представника,

представника відповідача,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 липня 2022 року, суддя Карплюк О.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та відшкодування майнової шкоди,

встановив:

В жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження квартирою та відшкодування майнової шкоди.

В обґрунтування позову вказала, що 23.10.2020 року сусідом ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 , було замінено вхідні двері. Під час заміни дверей було пошкоджено вхідні двері до квартири АДРЕСА_2 за цією ж адресою, власником якої є позивач. В результаті демонтажу дверей з квартири АДРЕСА_3 , утворилися вм`ятини на дверях квартири АДРЕСА_2 , було забито цвях у двері, облетіла краска.

Крім того, металеві двері відповідача із зовнішнім відкриттям у відчиненому стані блокують двері до її квартири, що спричиняє незручності та створює реальну загрозу життю та здоров`ю у разі виникнення екстремальних ситуацій у зв`язку з неможливістю проведення швидкої евакуації.

ОСОБА_1 просила суд усунути перешкоди у користуванні її квартирою шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення відповідачем, а також стягнути з відповідача 10000 грн. майнової шкоди, яка була заподіяна позивачу шляхом пошкодження належних їй вхідних дверей.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01.07.2022 року в задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що позов подано не до усіх співвласників кв. АДРЕСА_3 . Також позивачем не надано суду доказів про пошкодження вхідних дверей до її квартири, про можливі причини таких пошкоджень та особу (осіб), які спричинили пошкодження.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування скарги апелянт зазначила, що суд першої інстанції неналежно оцінив надані позивачем докази, дійшовши помилкового висновку про відсутність у справі доказів на підтвердження зазначених нею у позові обставин. Відповідачем не наведено обґрунтування понесення відповідних витрат на правничу допомогу у даній справі, оскільки не надано договору на надання правової допомоги та відповідного акту про надання даних послуг.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 погодився з висновками суду першої інстанції та зауважив, що у договорі про надання правової допомоги від 25.01.2022 року, укладеному між ним та адвокатом, було визначено фіксовану суму, яку і було сплачено адвокату, відтак обсяг послуг та часу, витраченого адвокатом, правового значення для підтвердження понесених відповідачем витрат значення не має.

Також просив суд стягнути з ОСОБА_1 судові витрати, понесені на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 3000 грн.

В суді апелянт та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, проти стягнення на користь відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції заперечили.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечила, підтримала рішення суду першої інстанції. Також просила суд стягнути на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 3000грн.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 08.04.1998 року, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_4 (а.с. 6).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власниками квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с. 8-10).

01.07.2021 року комісією БУ №2 КЕВ м. Хмельницького було складено акт обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_1 , яка проживає за адресою АДРЕСА_5 та встановлено, що мешканці кв. АДРЕСА_3 без дозвільних документів, на свій розсуд встановили нові вхідні двері, які відчиняються з квартири на ліву сторону назовні, чим блокують вхід мешканки квартири АДРЕСА_2 , що є порушенням правил техніки безпеки та протипожежної безпеки. Як висновок, мешканцям квартири АДРЕСА_3 рекомендовано добровільно повернути вихід з квартири до проектного стану (а.с. 13).

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом факту існування перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15.03.2018 року у справі №300/690/16-ц (провадження № 61-2382св18).

Статтею 152 ЖК України та п. 1.4.4 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства №76 від 17.05.2005 року, заборонено здійснювати переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що призводять до порушення тривкості або руйнації несучих конструкцій будинку, погіршення цілісності і зовнішнього вигляду фасадів, порушення вимог протипожежної безпеки та засобів протипожежного захисту.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначала, що дії ОСОБА_2 по встановленню вхідних дверей, які відкриваються назовні, порушують її право власності, правила ДБН та норми пожежної безпеки щодо встановлення вхідних дверей до квартири.

Разом з тим, пунктом 2.27 наказу Міністерства внутрішніх справ України від 30.12.2014 року №1417 «Про затвердження Правил пожежної безпеки в Україні» передбачено, що двері на шляхах евакуації повинні відчинятися в напрямку виходу з будівель (приміщень).

В той же час, ці Правила не визначають напрямок відчинення дверей для квартир у житлових будинках.

Згідно з п. 7.2.9 ДБН «Пожежна безпека об`єктів будівництва. Загальні вимоги» В.1.1-7:2016 двері евакуаційних виходів і двері на шляхах евакуації повинні відчинятися в напрямку виходу людей з будинків. Не нормується напрямок відчинення дверей для квартир у житлових будинках.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши, що Правила пожежної безпеки в Україні не регулюють питання напрямку відчинення вхідних дверей для квартир у житлових будинках, а встановлення відповідачем вхідних дверей з відчиненням назовні не можна вважати переобладнанням або переплануванням житлового будинку та втручанням в опорні (несучі) конструкції та/або інженерні системи загального користування, яке потребувало б отримання на це відповідного дозволу, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність ОСОБА_1 позовних вимог.

Доводи ОСОБА_1 про те, що в будівлях багатоквартирного типу вхідні двері до квартир встановлюються таким чином, щоб відкривання дверей здійснювалось всередниу і таким чином, щоб вони не заважали відкриттю вхідних дверей сусіда, є лише її припущенням. Це питання не регламентується правилами ДБН В.1.1-7:2016 та Правилами пожежної безпеки в Україні (постанови Верховного Суду від 21.09.2020 року у справі №337/1526/18, від 21.10.2019 року у справі №727/6906/18).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку також і щодо відсутності у справі доказів на підтвердження обставин щодо заподіяння відповідачем позивачу майнової шкоди внаслідок заміни вхідних дверей у своїй квартирі. Призначена судом товарознавча експертиза ухвалою від 14.04.2022 року не була проведена через ненадання ОСОБА_1 додаткових матеріалів на вимогу експерта (а.с. 117, 121). Інших доказів щодо заподіяння пошкоджень вхідним дверям позивача відповідачем, обставин та дати їх заподіяння, розміру заподіяних збитків справа не містить. В акті комісії БУ №2 КЕВ м. Хмельницького від 01.07.2021 року відповідних обставин не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність витрат відповідача на правничу допомогу в суді першої інстанції колегія суддів також вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою вказаної статті ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Верховний Суд у постанові від 17.01.2019 року у справі №690/54/18 вказав, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною не буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для задоволення заяви про стягнення таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення (постанова).

Вказані висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі №404/7619/18 (провадження №61-17654св19), від 12.06.2019 року у справі №643/13728/16-ц (провадження №61-436св18), від 02.12.2019 року у справі №712/13400/17 (провадження №61-46176св18) та узгоджуються з висновками що викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16.

Відповідачем ОСОБА_2 було надано до суду першої інстанції заяву щодо судових витрат у даній справі та докази оплати гонорару адвокату Кордас Ж.А. в розмірі 5000 грн. відповідно до п.п. 4.4, 4.5 Договору (акт приймання передачі гонорару по договору про надання правничої допомоги від 25.01.2022 року та довідку про отримання гонорару (а.с.129-131).

На підставі цих документів суд оскаржуваним рішенням стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5000 грн. витрати на професійну правничу допомогу.

Висновок суду щодо наявності правових підстав для стягнення цих судових витрат є обґрунтованим та підтверджується умовами договору щодо надання правової допомоги від 25.01.2022 року, відповідно до яких вартість послуг адвоката становить 5000 грн., які сплачуються клієнтом в день підписання договору (п.п. 4.3., 4.4. Договору) та актом надання послуг (виконання робіт) за договором про надання правової допомоги від 25.01.2022 року в справі №686/25608/21 від 01.07.2022 року.

Та обставина, що вищезазначені докази не були подані в суд першої інстанції, не спростовує відповідних висновків суду щодо наявності правових підстав для відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн. відповідачу за рахунок позивача, в задоволенні позову якого було обґрунтовано відмолено.

Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Таким чином, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Така правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 03.06.2020 року у справі №211/1674/19 (провадження №61-2679св20), від 19.08.2020 року у справі №195/31/16-ц (провадження №61-15811св19).

Судові витрати ОСОБА_2 , понесені в суді апеляційної інстанції складаються з витрат на правничу допомогу в розмірі 3000 грн., і підтверджуються договором про надання правової допомоги від 18.08.2022 року, укладеним між ОСОБА_2 і адвокатом Кордас Ж.А., згідно з умовами якого за надану правову допомогу відповідачу у суді апеляційної інстанції, останній зобов`язується сплатити адвокату фіксований розмір гонорару у сумі 3000 грн., а також актом про приймання - передачу гонорару.

Вказаний розмір витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 не оспорений, доказів на підтвердження неспівмірності витрат сторона позивача до суду не надала.

Сама по собі незгода апелянта та його представника з розміром цих судових витрат, без зазначення відповідних обставин, не дає підстав для висновку про їх неспівмірність.

За встановлених обставин, враховуючи, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, апеляційну скаргу залишено без задоволення, колегія суддів вважає за необхідне стягнути витрати на правничу допомогу, понесені відповідачем у суді апеляційної інстанції у заявленому ним розмірі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 липня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу понесені в суді апеляційної інстанції в розмірі 3000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 05 жовтня 2022 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова