Справа № 357/6300/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого - судді Бондаренко О. В., при секретарі - Коротун Т.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС», про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, -

В С Т А Н О В И В :

27.07.2022 представник позивача, адвокат Стефківський Володимир Іванович, звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення позовної заяви через підсистему «Електронний суд», мотивуючи тим, що 16.11.2018 близько 7 год. 30 хв. на автодорозі «Київ-Одеса» від с. Калинівка Васильківського р-ну відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій автомобіль марки «KIA SORENTO», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , допустив зіткнення з автомобілем марки «VOLKSWAGEN PASSAT», р.н. НОМЕР_2 , в зв`язку з чим втратив керування автомобілем та вже некерованим автомобілем допустив з`їзд у правий кювет, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 . Внаслідок даної ДТП пішохід ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від отриманих тілесних ушкоджень помер. За фактом ДТП СУ ГУНП в Київській області внесло матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000670. Станом на сьогодні досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000670, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, завершено. 23.01.2020 відносно водія ОСОБА_2 складено обвинувальний акт. В результаті вищевказаного ДТП та наслідків від нього, син потерпілого ОСОБА_3 - ОСОБА_1 зазнав шкоди, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача, у розмірі та з підстав викладених нижче. Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних врегульовано Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (№1961-IV)від 01.07.2004. Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «KIA SORENTO», р.н. НОМЕР_1 , була застрахована у відповідача, відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК9141637. Керуючись положеннями ст. 22, 35 Закону №1961-IV, 26.08.2020 відповідача було повідомлено про настання страхового випадку та в порядку визначеному Законом, подано заяву на виплату страхового відшкодування. Серед заявлених позивачем до відшкодування вимог, містились 8 935,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, встановленої п 27.3 ст.27 Закону №1961-IV. Листом №6993/12цв від 07.09.2020 відповідач повідомив представника позивача, що згідно ст. 36.2 Закону, якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Враховуючи вищезазначене, АТ «СК «АРКС» просило надати (за наявності) копію рішення суду по справі, що набрало законної сили. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, смерть потерпілого настала на місці дорожньо-транспортної пригоди та була прямим причинним наслідком цієї пригоди. Також, матеріалами кримінального провадження встановлено, що шкоду потерпілому було завдано саме джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завданої здоров`ю особи (постанови Верховного Суду у справах: №751/8121/17 від 14 січня 2019 року; №500/2095/15-ц від 10 січня 2019 року; №757/59802/16-ц від 05 грудня 2018 року; №126/1439/17 від 01 лютого 2018 року). Пунктом 27.3. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Батьками загиблого ОСОБА_3 були ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження. 01.08.1981 було укладено шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_7 . ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дочка ОСОБА_8 та ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_1 . Таким чином, особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку із смертю ОСОБА_3 є: батько ОСОБА_4 , мати ОСОБА_5 , дружина - ОСОБА_9 , дочка ОСОБА_10 , син ОСОБА_1 , який є позивачем у даній справі. На день настання страхового випадку, статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено у 2018 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 3 723,00 грн.. З урахуванням викладеного загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, становить 44 676,00 грн., яка виплачується рівними частинами між особами, які мають право на отримання страхового відшкодування. Отже, частка, яка припадає на кожну особу, що має право на отримання страхового відшкодування, в порядку пункту 27.3. Закону, дорівнює 8 935,20 грн..Тому, просить стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на користь ОСОБА_1 8935,00 грн. страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого та судові витрати на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн.

04.08.2022 судом відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

25.08.2022 представник відповідача за довіреністю, адвокат Медвідь Олександр Іванович, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що АТ «СК «АРКС» заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки вважає їх незаконним, необґрунтованими. 16.08.2018 між АТ «СК «АРКС» та ОСОБА_2 було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Поліс №АК/9141637), згідно якого забезпеченим транспортним засобом є автомобіль марки «KIA SORENTO», р.н. НОМЕР_1 . У випадку завдання шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, виникають два види правовідносин, і відповідно, зобов`язань: деліктні правовідносини (зобов`язання), де кредитором виступає потерпіла особа, а боржником - особа, яка завдала шкоди та договірні правовідносини (зобов`язання), які випливають з укладеного договору на користь третьої особи (договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності), де кредитором виступає особа на користь якої повинно бути здійснене страхове відшкодування (полягає у покритті частини чи усіх збитків завданих внаслідок настання страхової події - спричиненої шкоди з вини страхувальника), а боржником -страховик за цим договором.У даному випадку зобов`язання Страховика випливають з договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а не безпосередньо з самого факту завдання шкоди.Спеціальним законом, який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон).Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП транспортним засобом, власник якого застрахував свою цивільно-правову відповідальність, на умовах визначених Законом. Пунктами 35.1 та 35.2 Закону визначено вимоги до оформлення вказаної заяви та перелік документів, шо необхідно надати до страховій компанії для надання можливості у відповідності до встановленого Законом порядку прийняти рішення щодо виплати або відмови у виплаті страхового відшкодування. Зі змісту ст. 35 Закону вбачається, що обов`язок по обґрунтуванню вимоги заявника та надання доказів, що підтверджують заявлені вимоги відповідно покладений саме на заявника,тобто в даному випадку на позивача.Таким чином, AT «СК «АРКС» діє на умовах визначених Законом, а тому обов`язок щодо прийняття рішення стосовно здійснення виплати або відмови у виплаті страхового відшкодування виникає у AT «СК «АРКС» лише після наданих йому визначених у ст. 35 і Законудокументів.04.09.2020 AT «СК «АРКС» було отримано повідомлення представника позивача про настання 16.11.2018 дорожньо-транспортної пригоди, за участю забезпеченого за полісом транспортного засобу марки «КІА Sorento». р.н. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_2 , транспортного засобу марки VolkswagenPassat», р.н. НОМЕР_2 та пішохода ОСОБА_3 , в результаті чого останній, внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, загинув на місці ДТП. До повідомлення було додано ряд документів обумовлених ст. 35 Закону. Керуючись вимогами ст. 34 Закону, цього ж дня AT «СК «АРКС» було направлено запит до Головного слідчого управління МВС України в Київській обл., щодо повідомленої ДТП.В той же час, на адресу AT «СК «АРКС» надійшла заява представника позивача від 25.08.2020 на виплату страхового відшкодування моральної шкоди в розмірі 8935,20 грн..Однак, згідно положень п. 36.2 ст. 36 Закону якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Таким чином, системний аналіз ст. 36 Закону України свідчить, що у випадку розгляду дорожньо-транспортної пригоди в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг строку для прийняття Страховиком рішення припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.З урахуванням наведеного, керуючись вимогами ст. 23, 27, 33, 34, 35 та 36 Закону, на зазначену адресу заявника, AT «СК «АРКС» було направлено лист за №6993/12цв від 07.09.2020, в якому повідомлялось про необхідність надання, документів необхідних для прийняття рішення по заявленому ДТП, зокрема, рішення у кримінальній справі, яке набрало законної сили.В той же час, 07.09.2020 АТ «СК «АРКС» було направлено запит до Васильківського міськрайонного суду щодо надання інформації стосовно заявленого ДТП.01.10.2020 на адресу АТ «СК «АРКС» надійшов лист Слідчого управління ГУНП в Київській область, відповідно до якого, дійсно, 21.01.2020 ОСОБА_2 було повідомлено про підозру в учиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а 23.01.2020 обвинувальний акт направлено для затвердження до прокуратури Київської області та подальшого його направлення до Васильківського міськрайонного суду Київської області.У свою чергу, дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої загинув ОСОБА_3 ,згідно інформації розміщеної на офіційному сайті Васильківським міськрайонним судом Київської області, наразі розглядається в кримінальній справі (справа №362/405/20), наступне судове засідання призначено до розгляду на 10.11.2022 о 14:00 год. Тобто, рішення в кримінальній справі, у якій розглядається дорожньо-транспортна пригода, ще не набрало законної сили, а тому згідно приписів ст. 36 Закону, у АТ «СК «АРКС» припинився перебіг строку прийняття рішення у такій справі, та відповідно здійснювати страхове відшкодування.Отже, на час звернення до суду, позивач не має правових підстав на отримання страховою відшкодування.За таких обставин, у АТ «СК «АРКС» не виникло зобов`язання з виплати страхового відшкодування на користь позивача та відповідно страховиком не могло бути допущено порушень законних прав та інтересів позивача в силу приписів законодавства.Крім того, статтею 6 Закону визначено, щоє страховим випадком.Таким чином, обов`язковою умовою визнання події страховим випадком за Полісом і здійснення виплати страхового відшкодування є встановлення: 1) протиправності дій (вини) особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, при експлуатації забезпеченого транспортного засобу; 2) наявності шкоди, за заподіяння якої виникає відповідальність; 3) взаємозв`язку між протиправними діями особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, та заподіяною шкодою.Вказане, зокрема, підтверджується п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», а тому необхідною умовою виникнення обов`язку страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, є настання страхового випадку.У свою чергу, як вбачається із документів, за фактом настання ДТП, яка сталася 16.11.2018, Васильківським міськрайонним судом Київської області (справа № 362/405/20) розглядається кримінальна справата наразі воно триває, вину особи у скоєному ДТП не встановлено, як не встановлено інших обставин, які підлягають встановленню у кримінальному провадженні та мають значення для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування.Таким чином, у страховика відсутні документи, які підтверджують вину водія забезпеченого ТЗ у вчиненні ДТП та настання його цивільно-правової відповідальності, а отже відсутні правові підстави для настання відповідальності страховика за умовами Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.Також, варто зазначити, що в Законі відсутні положення, які б зобов`язували Страхову компанію, незважаючи на розгляд ДТП в кримінальному провадженні приймати рішення за заявленим випадком та здійснювати виплату страхового відшкодування до моменту набрання законної сили відповідним судовим рішенням.Отже, оскільки дотеперішньою часу документи, які є необхідними та обов`язковими згідно ст. 35 Закону, зокрема, які підтверджують перебування на утриманні потерпілого, та вироку суду відносно водія забезпеченого автомобіля, який набрав законної сили, позивачем не надані,а тому в АТ «СК «АРКС» відсутній обов`язок щодо прийняття рішення по суті події та відповідно здійснювати виплату страхового відшкодування. Враховуючи все вищевикладене, вважаємо, що будь-які вимоги позивача до АТ «СК «АРКС» наразі є передчасними, надуманими та безпідставними.Також, твердження представника позивача, на порушення АТ «СК «АРКС» вимог Закону, в частині неприйняття рішення по заявленій події, є надуманими та передчасними.Так, під час розгляду Васильківським міськрайонним судом Київської області кримінальної справи № 362/405/20, можуть бути встановлені/виявитись обставини/факти, які будуть підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування. Наприклад під час розгляду кримінальної справи може буде встановлена форма вини водія транспортного засобу (умисел або необережність) та обставини правомірності керування водіями транспортними засобами (правомірно чи неправомірно керував ТЗ). Дані обставини є важливими та істотними для прийняття рішення Страховою компанією, оскільки факт умислу та/або факт неправомірності керування забезпеченими ТЗ у відповідності до положень п. 37.1.1, 37.1.2 та ч. 1 ст. 41 Закону впливає на прийняття рішення Страховою компанією за заявленим випадком.Крім того, під час розгляду кримінальної справи можуть бути встановлені обставини наявності непереборної сили, яка полягає у неможливості уникнення ДТП водієм та/або вини безпосередньо пішохода ОСОБА_3 , в настанні ДТП, зокрема, у зв`язку з грубою необережністю або наявністю в діях непрямого умислу.У свою чергу, п. 36.3 ст. 36 Закону передбачено, що у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб. розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Крім того, відповідно до ст. 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується.Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди. - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.Таким чином, АТ «СК «АРКС» цілком законно та правомірно повідомлено позивача, що перебіг строків по заявленій події призупиняється на час розгляду кримінальної справи за дорожньо-транспортною пригодою, а відтак строк виконання відповідачем свого обов`язку з прийняття рішення про виплату страхового відшкодування та виплата страхового відшкодування або ж прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування не настав. Тому, оскільки кримінальна справа за фактом ДТП, в результаті якого ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження, від яких помер, ще триває, вину особи у скоєному ДТП не встановлено, як не встановлено інших обставин, які підлягають встановленню у кримінальному провадженні та мають значення для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування, перебіг строку здійснення виплати страхового відшкодування до моменту отримання страховиком документу за результатами розгляду дорожньо-транспортної пригоди в кримінальному провадженні призупинився.Отже, звернення представника позивача до суду є передчасним, оскільки страхова компанія не відмовляла останньому у виплаті страхового відшкодування.Цивільно-правова відповідальність водія забезпеченого ТЗ застрахована у АТ «СК «АРКС» та відповідно останній відповідає за завдану ним шкоду в межах суми ліміту. Проте, вина цієї особи повинна бути доведена та встановлена.Таким чином, у разі доведення в кримінальному провадженні, шо ДТП сталася з вини лише пішохода ОСОБА_3 , АТ «СК «АРКС» відповідно до п. 36.3 ст. 36 Закону набуде права здійснювати розрахунок розміру страхового відшкодування (регламентної виплати) виходячи з кількості осіб винних в настанні ДТП, зокрема, шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.Враховуючи зазначене вище, звернення представника позивача до суду є передчасним, оскільки наразі здійснюється досудове розслідування з подальшим судовим провадженням у кримінальній справі, то вина особи у скоєному ДТП не встановлена та страхова компанія не відмовляла ані позивачу, ані його представнику у відшкодуванні страхової виплати, а тому в задоволенні позовних вимог, слід відмовити в повному обсязі. Обґрунтування необхідності проведення письмового опитування позивача - ОСОБА_1 як свідка. Як вбачається з ч. 1 ст. 93 ЦПК України, учасник справи має право поставити в першій заяві по суті справи, що ним подається до суду, не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи. Учасник справи, якому поставлено питання іншим учасником справи, зобов`язаний надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті. Враховуючи наведене, користуючись своїми правами ставимо декілька запитань іншому учаснику справи, а саме позивачу - ОСОБА_1 про обставини, що мають значення для справи, та є необхідними для повного та всебічного з`ясування обставин справи: Запитання 1. Просимо повідомити чи є Ви ( ОСОБА_1 ) потерпілим у кримінальній справі №362/405/20, що розглядається Васильківським міськрайонним судом Київської області відносно ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України? Якщо «так», просимо надати відповідну інформацію та документи. Запитання 2.Просимо повідомити чи надавали Ви ( ОСОБА_1 ) або Ваш представник до АТ «СК «АРКС» інформацію про набрання законної сили рішення суду у кримінальній справі, в якій розглядається заявлене до Страховика ДТП? Якщо «так», просимо надати відповідну інформацію та документи.

05.09.2022 представник позивача, адвокат Стефківсьий Володимир Іванович, подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що доводи відповідача викладені у відзиві, позивач вважає їх необґрунтованими виходячи з наступного. Факт настання страхового випадку ніким у справі не оспорюється та зафіксований правоохоронними органами. Станом на час розгляду справи у суді страхове відшкодування Позивачу страховиком не виплачено. Доказів непереборної сили або умислу померлого під час вчинення ДТП матеріали справи не містять. Згідно з частиною шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Вказана процесуальна норма не дає підстав за будь-яких обставин вважати не винною у ДТП особу, відносно якої не порушувалось кримінальної справи і не складався протокол про адміністративне правопорушення. У цьому випадку вину такої особи може бути підтверджено чи спростовано іншими належними і допустимими доказами, передбаченими ЦПК України (стаття 76 ЦПК України) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 727/1881/16-ц). Для отримання страхової виплати за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів протокол пре адміністративне правопорушення та постанова про притягнення до адміністративна відповідальності не можуть бути єдиними доказами вини особи (постанова ВП ВС від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15- ц (провадження № 14-178цс18)). Про це свідчить також і позиція МТСБ України, викладена у п. 1 протоколу Президії МТСБ України № 153 від 27 квітня 2006 року, згідно якого постанова суду про накладення адміністративного стягнення не може розглядатися страховиком як єдиний і обов`язковий доказ існування підстав для притягнення особи відповідальність якої застрахована, до цивільно-правової відповідальності. Цей документ суду має оцінюватися страховиком на рівні з іншими документальними доказами. Відсутність такого документа не може свідчити і про відсутність страхового випадку. На підставі зазначеного страховик має право прийняти рішення щодо виплати страхового відшкодування без наявності рішення суду про притягнення до адміністративної відповідальності особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована.У обвинувальному акті у кримінальному провадженні №0000670 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України вказано, що: «16.11.2018 близько 7 год. 30 хв. водій ОСОБА_2 , керуючи власним технічно справним автомобілем «КІА Sorento», р.н. НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою від селища Калинівка Васильківського району Київської області в напрямку автодороги «Київ-Одеса», на відстані близько 120 м від закінчення населеного пункту «Калинівка» грубо порушуючи вимоги п. 2.3 б) Правил дорожнього руху, не був уважним під час, керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою та не реагував на її зміну, в порушення пункту 12.3 ПДР, маючи об`єктивну можливість виявити перешкоду у вигляді стоячого попереду нього автомобіля «VolkswagenPassat», р.н. НОМЕР_2 , який стояв частково направому узбіччі, а часткове на проїзній частині, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки автомобіля або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди та допустив з ним зіткнення, у зв`язку із чим втратив керування автомобілем та вже некерованим автомобілем допустив з`їзд у правий кювет, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 .Грубе порушення водієм ОСОБА_2 вимог пунктів 2.3 (б) та 12.3 ПДР перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті ОСОБА_3 .» Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності.Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювана шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювана шкоди.Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювана шкоди. Подібні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах:від 05 червня 2019 року у справі №466/4412/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №756/16649/13-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі №447/2438/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі №601/1304/15-ц.Відповідно до пункту 4.14 ПДР, пішоходам забороняється: а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід; в) допускати самостійний, без нагляду дорослих, вихід дітей дошкільного віку на проїзну частину; г) переходити проїзну частину поза пішохідним переходом, якщо є розділювальна смуга або дорога має чотири і більше смуг для руху в обох напрямках, а також у місцях, де встановлене огородження; ґ) затримуватися і зупинятися на проїзній частині, якщо це не пов`язано із забезпеченням безпеки дорожнього руху, д) рухатися по автомагістралі чи дорозі для автомобілів, за винятком пішохідних доріжок, місць стоянки і відпочинку.З матеріалів кримінального провадження не випливає, що пішохід ОСОБА_3 допустив будь-яке порушення п. 4.14 чи інших пунктів ПДР України, слідством встановлено та доведено, що пішохода ОСОБА_3 збив некерований автомобіль «КІА Sorento», р.н. НОМЕР_1 , при з`їзді в кювет, що виключає наявність умислу потерпілого та непереборної сили, а відповідачем такі факти не доведено, а тому відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за встановлених обставин не виключається.Таким чином, відсутність вироку суду відносно ОСОБА_2 не звільняє його від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, відтак, відповідач незаконно зупинив виплату страхового відшкодування.Щодо необхідності проведення письмового опитування Позивача ОСОБА_1 як свідка. Так, у відповідності до ч. 1 ст. 93 ЦПК України учасник справи має право поставити в першій заяві по суті справи, що ним подається до суду, не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи.Частиною другою цієї статті встановлено обов`язок надання учасником справи вичерпних відповідей окремо на кожне питання по суті виключно на питання поставлені позивачем, а не відповідачем. У відповідності до ч. 6 ст. 93 ЦПК України учасник справи має право відмовитися від надання відповіді на поставлені запитання. Керуючись ч. 1 та п. 2 ч. 6 ст. 93 ЦПК України позивач відмовляється від надання відповідей на поставлені питання, так як ЦПК України передбачено обов`язок надавати відповіді на питання, поставлені виключно позивачем по справі. Враховуючи вищевикладене, просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79, ч. ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що 16.11.2018 близько 7 год. 30 хв. на автодорозі «Київ-Одеса» від селища Калинівка Васильківського р-ну відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій автомобіль марки «KIA SORENTO», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , грубо порушуючи вимоги п. 2.3 (б) Правил дорожнього руху, не був уважним під час, керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою та не реагував на її зміну, в порушення пункту 12.3 ПДР маючи об`єктивну можливість виявити перешкоду у вигляді стоячого попереду нього автомобіля «VolkswagenPassat», р.н. НОМЕР_2 , який стояв частково на правому узбіччі, а частково на проїзній частині, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки автомобіля або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, допустив зіткнення з автомобілем марки «VolkswagenPassat», р.н. НОМЕР_2 , в зв`язку з чим втратив керування автомобілем та вже некерованим автомобілем допустив з`їзд у правий кювет, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 . Внаслідок даної ДТП пішохід ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від отриманих тілесних ушкоджень помер. Грубе порушення водієм ОСОБА_2 вимог пунктів 2.3 (б) та 12.3 Правил дорожнього руху перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті ОСОБА_3 .

За фактом ДТП СУ ГУНП в Київській області внесло матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000670.

Встановлено, що станом на даний час досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000670, відомості про яке до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, завершено та 23.01.2020 відносно водія ОСОБА_2 складено обвинувальний акт.

Також, встановлено, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_2 направлено до Васильківського міськрайонного суду Київської області, на підставі якого судом відкрито провадження по кримінальній справі № 362/405/20, судове засідання в якій призначено на 10.11.2022.

Вищезазначені обставини підтверджуються копією обвинувального акту, копією листа Слідчого управління ГУ НП в Київській області та копією свідоцтва про смерть (а.с. 20, 38-43, 51, 65, 93, 95, 125-130, 132, 133).

Встановлено, що 01.08.1981 між ОСОБА_3 було укладено шлюб, актовий запис №10, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_4 , видане 01.08.1981 (а.с. 22). Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 23, 25, 28-29, 100-101, 103, 105-106, 108-110, 122).

Батьками загиблого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 15.10.1960 (а.с. 16, 96).

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в АТ «Страхова компанія «АРКС», згідно якого забезпеченим транспортним засобом є автомобіль марки «КІА Sorento», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується наявним в матеріалах справи Полісом № АК/9141637 від 16.08.2018 (а. с. 89), згідно кого страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого: за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 200 000 грн. та за шкоду заподіяну майну - 100 000 грн..

З матеріалів справи вбачається, що 25.08.2020 представник ОСОБА_1 , за довіреністю - ОСОБА_11 , направив до АТ «СК «АРКС» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 16.11.2018 із доданими документами, що підтверджують факт настання страхового випадку та належний до виплати розмір страхового відшкодування, заяву про виплату страхового відшкодування (а.с. 15, 18, 91-92).

07.09.2020 листом №6993/12цв (а.с. 36, 131) АТ «СК «АРКС» повідомило представника ОСОБА_11 , було повідомлено про те, що згідно ст. 36.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Враховуючи вищезазначене, АТ «СК «АРКС» просило надати (за наявності) копію рішення суду по справі, що набрало законної сили.

Отже, відповідно до статей 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик призупинив розгляд справи у зв`язку з відсутністю документального підтвердження завершення кримінального провадження і відомостей про набрання законної сили судовим рішенням у кримінальній справі.

При вирішенні даного спору суд виходить з наступного.

Згідно зі статтями 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Така підстава є юридичним фактом. Отже, завдання шкоди є підставою виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди.

Право на звернення до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, виникає у зв`язку з настанням певних подій: каліцтва, ушкодження здоров`я або смерті фізичної особи.

Так, особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 є: батько ОСОБА_4 , мати ОСОБА_5 , дружина - ОСОБА_9 , дочка ОСОБА_10 та син ОСОБА_1 , який є позивачем у даній справі, що підтверджується також матеріалами справи (а.с. 98).

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до статті 979 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 980 ЦК України передбачено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-ІV) регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Згідно п. 1.7 ст. 1 Закону № 1961-ІV, забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Відповідно до статті 5 Закону № 1961-ІV об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-ІV).

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-ІV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (пункт 23.1 статті 23 Закону № 1961-ІV).

Згідно з пунктами 27.1-27.3 статті 27 Закону № 1961-ІV страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц зазначено, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика.

Згідно з пунктом 35.1 статті 35 Закону № 1961-ІV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви.

Відповідно до п. 35.2. вказаного Закону до заяви додаються: а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника; є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

У відповідності до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний:-у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.-у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.У разі якщо заява про здійснення страхового відшкодування чи інші документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), подані з порушенням строку, встановленого цим Законом, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплату збільшується на кількість днів такого прострочення.

Протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик (МТСБУ) зобов`язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення.

На виконання вищевказаних вимог Закону, ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_11 ,25.08.2020 направив АТ «СК «АРКС» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 16.11.2018 із доданими документами, що підтверджують факт настання страхового випадку та заяву про виплату страхового відшкодування.

Як встановлено судом, на даний час відповідач не виконав покладений на нього обов`язок Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і по страховому випадку не прийняв рішення та не виплатив позивачу ОСОБА_1 страхове відшкодування моральної шкоди протягом 90 днів від дати одержання всіх документів, які визначені ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і, як слідує з позиції відповідача, що висловлена у відзиві на позовну заяву, АТ «СК «АРКС» заперечує проводити будь-які страхові виплати, оскількизгідно ст. 36.2 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», перебіг для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування припинено до набрання законної сили вироком суду у кримінальному провадженні відносно винуватця ДТП, в якій вину особи у скоєному ДТП не встановлено, а відтак строк виконання відповідачем свого обов`язку з прийняття рішення про виплату страхового відшкодування та виплата страхового відшкодування або ж прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування не настав. Так, під час розгляду судом кримінальної справи, можуть бути встановлені/виявитись обставини/факти, які будуть підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування. Наприклад під час розгляду кримінальної справи може буде встановлена форма вини водія транспортного засобу (умисел або необережність) та обставини правомірності керування водіями транспортними засобами (правомірно чи неправомірно керував ТЗ). Дані обставини є важливими та істотними для прийняття рішення Страховою компанією, оскільки факт умислу та/або факт неправомірності керування забезпеченими ТЗ у відповідності до положень п. 37.1.1, 37.1.2 та ч. 1 ст. 41 Закону впливає на прийняття рішення Страховою компанією за заявленим випадком.Крім того, під час розгляду кримінальної справи можуть бути встановлені обставини наявності непереборної сили, яка полягає у неможливості уникнення ДТП водієм та/або вини безпосередньо пішохода ОСОБА_3 , в настанні ДТП, зокрема, у зв`язку з грубою необережністю або наявністю в діях непрямого умислу.Отже, звернення представника позивача до суду є передчасним, оскільки страхова компанія не відмовляла останньому у виплаті страхового відшкодування.

Однак, суд критично оцінює зазначене твердження відповідача виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до роз`яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у п. 8 постанови від 01.03.2013 №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішені спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені в постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18), від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19 (провадження № 61-320св20).

Верховний Суд України 03.12.2014 року, при розгляді цивільної справи №6-183цс14 зробив правовий висновок, відповідно до якого законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Також, закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.03.2018 у справі №204/3783/16-ц.

У даній справі не встановлено, що ДТП сталася внаслідок умислу потерпілої особи - ОСОБА_3 або непереборної сили.

Отже, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку.

При цьому наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому, відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для незадоволення вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.02.2022 у справі №242/1930/21).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19), зазначено, що у Законі № 1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Таким чином, за встановлених обставин справи, АТ «СК «АРКС», як страховик є зобов`язальним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у ст. 38 вказаного Закону, страховик набуває права зворотної вимоги до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Суд вважає, що в даному випадку, відповідач всупереч вимогам законодавства не прийняв жодного з передбачених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» рішень за результатами розгляду заяви позивача про страхове відшкодування.

Крім того, обов`язок щодо звернення до страховика про виплату страхового відшкодування установлений законом для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. Факт настання страхового випадку ніким у справі не оспорюється та зафіксований правоохоронними органами (позиція Верховного Суду викладена у постанові від 10 січня 2019 року у справі № 500/2095/15).

Таким чином, суд приходить до переконання, що зупинення прийняття рішення про виплату страхового відшкодування АТ «СК «АРКС» через відсутність вироку суду є такою, що порушує право позивача на отримання страхового відшкодування.

Судом встановлено, що страховий випадок - ДТП, в результаті якої був травмований ОСОБА_3 , сталася ІНФОРМАЦІЯ_4 та смерть ОСОБА_3 настала в той же день ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто є прямим наслідком цієї ДТП, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

На день настання страхового випадку, статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено у 2018 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 3 723,00 грн. та пунктом 27.3. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим), загальний розмір якого стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Отже, враховуючи вищезазначене, загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, становить 44 676,00 грн., яке виплачується рівними частинами між особами, які мають право на отримання страхового відшкодування, а частка, яка припадає на кожну особу, що має право на отримання страхового відшкодування, в порядку пункту 27.3. Закону, складає 8 935 грн. (батьки померлого, дружина та двоє дітей).

Тому, вимоги позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 8 935,00 грн. є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам наданим позивачем в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення в повному обсязі.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом у постанові від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18 та від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц.

Також, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04), у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Також, згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Представник позивача на підтвердження понесених позивачем судових витрат надав: копію договору №2999 про надання професійної правничої допомоги від 08.08.2020, копію Додатку №2 від 19.04.2022 до Договору №2999 про надання професійної правничої допомоги від 08.08.2020та детальний розрахунок робіт (наданих послуг) виконаних для надання правничої допомоги від 26.07.2022 до Договору №2999 від 08.08.2020, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 44-50).

Відповідно до п. 1.1 Договору №2999 Адвокатське об`єднання бере на себе зобов`язання за відповідну плату надавати Клієнту (в даному випадку позивачу) правничу допомогу, в обсязі та на умовах, передбачених Договором, по стягненню грошової компенсації за шкоду спричинену Клієнту внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 16.11.2018 року в результаті якої загинув - ОСОБА_3 .

Професійну правничу допомогу, обумовлену вищевказаним Договором, надавав Адвокат Стефківський Володимир Іванович, який працює на посаді Адвоката Адвокатського об`єднання.

Відповідно до п. 4.1 Договору №2999 вартість послуг Адвокатського об`єднання та порядок їх сплати передбачено в додатку до цього договору.

Відповідно до п. 1, 2 Додатку №2 до Договору №2999 від 08.08.2020 плата за надані Адвокатським об`єднанням послуги на виконання договору про надання правничої допомоги становить 1000 грн. за 1 годину роботи. Клієнт здійснює оплату за надану професійну правничу допомогу протягом 3 місяців після вступу рішення суду в законну силу.

Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання.

Суд враховує правову позицію Верховного суду викладену у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19 та від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц, в яких зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Так, від представника відповідача в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України надійшла заява про необґрунтованість витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, однак, представник відповідача належних та допустимих доказів на підтвердження неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу, до заперечень не надала.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, представник відповідача в своєму клопотанні про відмову у відшкодуванні витрат позивача на оплату правничої допомоги адвоката, зазначає, що в наданому розрахунку адвокат окрім 2-х години на складання позовної заяви, включає також витрати на копіювання, надсилання позовної заяви, а також вибір стратегії по веденню справи.Також, представником позивача не надано жодних доказів понесення витрат на правничу допомогу, про які йдеться мова, і взагалі, детальний розрахунок робіт (наданих послуг) не підписаний клієнтом за договором про надання професійної правничої (правової) допомоги №2999, а саме ОСОБА_1 , що свідчить про те. що зазначений адвокатом перелік послуг, як такий, що наданий Клієнту, позивачем не затверджений/погоджений.

Однак, суд критично оцінює зазначене твердження представника відповідача, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, Об`єднаною палатою Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 15.06.2021 року у справі № 159/5837/19.

У Рішенні "ZUSTOVIC v. Croatia" (№27903/15) Європейський Суд з прав людини вказав, що заявник вважається таким, який поніс судові витрати, якщо він їх оплатив або був зобов`язаний оплатити внаслідок юридичного чи договірного зобов`язання (до прикладу, HaJnal v. Serbia, no. 36937/06, параграф 154, 19 червня 2012 року, пункт 109 рішення).

Суд також, враховує правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 13.12.2018 у справі №816/2096/17 та від 16.05.2019 у справі № 823/2638/18, згідно з якою від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.

Отже, щодо послуг наданих адвокатом, слід зазначити, що час витрачений адвокатом не досліджується судом в рамках його обґрунтованості, оскільки такі послуги підтверджуються фактичним їх наданням та матеріалами справи.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Отже, позивач підтвердив обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість в розмірі 3000,00 грн., який підлягає розподілу за результатами розгляду справи.

Суд, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що вказані витрати пов`язані з розглядом справи, приймає до уваги конкретні обставини справи, принципи справедливості, пропорційності,співмірності та розумності судових витрат, приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн.

Також, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Керуючись ст. 11, 15, 16, 23, 979, 980, 1167ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про страхування», ст. 4, 12, 13, 76-82, 133, 137, 141, 258-259, 265, 268, 274-279, 354-355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС»(, місцезнаходження: вул. Іллінська, 8, м. Київ, 04070), про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого, в розмірі 8935,00 грн. (вісім тисяч дев`ятсот тридцять п`ять гривень00 копійок) та судові витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. (три тисячі гривень 00 копійок).

Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на користь держави судовий збір в розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 00 копійок).

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складено 10.10.2022.

СуддяО. В. Бондаренко