Постанова

Іменем України

05 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 461/3593/19

провадження № 61-4233св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Львівська міська рада,

треті особи: об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Стецька, 5», управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго»,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 січня 2021 року в складі судді Мисько Х. М. та постанову Львівського апеляційного суду від 31 березня 2022 року в складі колегії суддів Мельничук О. Я., Ванівського О. М., Крайник Н. П.,

ВСТАНОВИВ :

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Львівської міської ради про визнання рішення незаконним та скасування державної реєстрації.

Позов мотивувала тим, що рішенням Львівської міської радивід 15червня 2018 року №639 «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова» зареєстровано за територіальною громадою міста Львова в особі Львівської міської ради право комунальної власності на підвальне приміщення котельні площею 33,5 м? за адресою: АДРЕСА_1 . Вказувала, що вказане приміщення за своїм призначенням є допоміжним, а тому в силу вимог закону є власністю усіх співвласників багатоквартирного будинку (одним із яких є позивачка) й не може відноситись до об`єктів комунальної власності. Вказувала також, що Львівська міська рада, звертаючись до державного реєстратора, не надала йому документ, що підтверджує факт перебування нерухомого майна у комунальній власності.

ОСОБА_1 просила суд ухвалити рішення, яким:

визнати незаконним та скасувати рішення Львівської міської ради № 639 від 15 червня 2018 року №639 «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова» в частині реєстрації за територіальною громадою міста Львова в особі Львівської міської ради права комунальної власності на приміщення котельні площею 33,5 м? за адресою: АДРЕСА_1 ;

скасувати реєстрацію правакомунальної власності на приміщення підвалу під літ. І загальною площею 33,5 м? за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 27822419 від 02 серпня 2018 року, здійснену державним реєстратором управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Стрихар М. І.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 15 січня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що весь будинок за адресою: АДРЕСА_1 перебував у комунальній власності, а тому івсі нежитлові приміщення в ньому як не приватизовані та не відчужені у приватну чи державну власність залишаються у комунальній власності. Суд зазначив, що жодних рішень щодо передачі приміщень, які є предметом спору, у власність позивачки не приймалось,асам по собі акт приймання-передачі приміщення на баланс ОСББ, в якому зазначено: «інші технічні приміщення (котельня)», не може встановлювати статус приміщення підвалу як допоміжного. Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності, суд виходив із того, що Львівською міською радою були надані державному реєстратору всі необхідні документи.

Постановою Львівського апеляційного суду від 31 березня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 січня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спірне приміщення є нежитловим, а доказів того, що підвал (котельня) відноситься до допоміжних приміщень, позивачка не надала. Натомість матеріали справи містять докази перебування спірного приміщення в статусі нежитлового, яке не належить до житлового фонду, відокремлене стінами та перекриттям, має окремий вхід, тобто є самостійними об`єктом нерухомого майна, з іншим призначенням, ніж допоміжні приміщення. Колегія суддів прийняла до уваги встановлені судом першої інстанції обставини того, що спірне приміщення протягом тривалого часу є об`єктом договору оренди, тобто є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, що не є характерним для допоміжних приміщень. Акт приймання- передачі житлового будинку АДРЕСА_1 з балансу ЛКП «Княже місто» на баланс ОСББ «Стецька-5», на який посилається позивачка, за висновком колегії суддів не підтверджує того, що спірне приміщення є допоміжним. Матеріали інвентаризаційної справи не містять даних про те, що приміщення площею 33,5 м? є допоміжним. Натомість зазначено, що такі приміщення є ізольованими, не належать до житлового фонду, не перебувають у загальному користуванні мешканців будинку та не є допоміжними. Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що для державної реєстрації речового права Львівська міська рада надала державному реєстратору всі необхідні документи. Крім того, оскільки оскаржене рішення прийнято виконавчим комітетом Львівської міської ради, колегія суддів уважала, що належним відповідачем у справі є саме виконавчий комітет, що є додатковою підставою для відмови в задоволенні позову.

Аргументи учасників справи

У травні 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення, в якій просить їх скасувати як такі, що ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного будинку незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання й комунікацій, адже їх призначенням є в тому числі обслуговування власників квартир і підвищення їх життєвого комфорту;

лише ті приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, офіси, тощо), не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень;

апеляційний суд безпідставно відмовив позивачці в задоволенні клопотання про призначення судової експертизи на предмет установлення приналежності спірного приміщення до нежитлових чи допоміжних, незважаючи на те, що в цій категорії справ проведення такої експертизи є безумовно необхідним;

згідно рішення Конституційного суду України в справі № 1-2/2004 від 02 березня 2004 року та Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації нерухомого майна до допоміжних приміщень відносяться підвали, бойлерні, котельні, тощо;

суди не звернули увагу, що за актом приймання-передачі будинку на баланс ОСББ площа допоміжних приміщень цього будинку складає 303,9 м?, з яких: сходові клітки - 86,9 м?, підвали - 193,8 м?, котельня - 23,2 м?;

технічний паспорт від 26 березня 2018 року не є належним доказом у справі, оскільки складений безпосередньо перед прийняттям оскарженого рішення ради, у той час як для правильного вирішення цього спору має значення призначення приміщення на етапі проектування та будівництва будинку;

Львівська міська рада здійснила реконструкцію приміщення котельні, приєднавши до нього частину підвального приміщення та зробивши окремий вхід до нього, у той час як на всіх поповерхових планах вхід до спірного приміщення здійснювався через сходові клітки всередині будинку;

здійснена Львівською міською радою реконструкція приміщення не може впливати на його правовий режим;

відповідач не надав державному реєстратору документ, що підтверджує факт перебування об`єкта нерухомого майна в комунальній власності;

апеляційний суд, відмовивши в задоволенні позову в тому числі з підстав його пред`явлення до неналежного відповідача, не звернув увагу на те, що суд першої інстанції на вказану обставину як на підставу відмови в позові не посилався, а виконавчий комітет Львівської міської ради є підзвітним та підконтрольним Львівській міській раді, яка представляє територіальну громаду, з якою у позивачки й виник спір.

У червні та липні 2022 управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради та Львівська міська рада подали відзиви на касаційну скаргу, в яких просили залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Відзив Львівської міської ради мотивовано тим, що спірне приміщення є саме нежитловим, а доказів того, що воно відноситься до допоміжних приміщень, позивачка суду не надала. Вказує також, що суди зробили правильний висновок про пред`явлення позову до неналежного відповідача. Вказує, що апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про призначення експертизи, оскільки таке клопотання в суді першої інстанції не заявлялося.

Відзив управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради мотивований тим, що спірне приміщення є нежитловим, виходячи з вимог закону, оскільки в ньому знаходиться обладнання, що забезпечує функціонування системи опалення та було встановлено ще в 1939 році, тобто до набуття позивачем права власності на квартиру в спірному будинку. Вказує також, що пред`являючи вимогу про скасування державної реєстрації, позивачка не просила припинити право власності Львівської міської ради.

У вересні 2022 року від ЛМКП «Львівтеплоенерго» надійшли пояснення на касаційну скаргу, в якому третя особа просить залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на те, що спірне приміщення не може бути допоміжним, оскільки не забезпечує експлуатацію будинку та побутове обслуговування його мешканців.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2022 року відкрито касаційне провадження в справі № 461/3593/19 та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

У липні 2022 року матеріали цивільної справи № 461/3593/19 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 02 червня 2022 року вказано, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки заявник зазначає, що суди при вирішенні справи не застосували висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 904/5047/18, від 27 листопада 2019 року в справі № 592/7507/17, від 15 травня 2019 року в справі № 552/7636/14-ц, від 08 квітня 2020 року в справі № 915/1096/18, від 18 липня 2018 року в справі № 916/2069/17, від 22 листопада 2018 року в справі № 904/1040/18, від 15 травня 2019 року в справі № 906/1169/17, від 06 серпня 2019 року в справі № 914/843/17, від 07 липня 2021 року в справі № 461/4259/18.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Львівської міської ради №639 від 15червня 2018 року «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова» з метою врегулювання відносин власності щодо нежитлових приміщень, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова, вирішено: зареєструвати за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради право комунальної власності на нежитлові приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова, не належать до житлового фонду, не перебувають у загальному користуванні мешканців будинку та не є допоміжними, в т. ч. на підвал за адресою: АДРЕСА_1 реквізити технічного паспорта від 26 березня 2018 року № 4), загальною площею 33,5 м?; управлінню комунальної власності департаменту економічного розвитку доручено вжити заходів для реєстрації у встановленому порядку права комунальної власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07вересня 2018 рокувказанеприміщення перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Львова з 02 серпня 2018 року.

Згідно з технічним паспортом, складеним ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради» №4 від 26 березня 2018 року нежитлове приміщення площею 33,5 м? у будинку АДРЕСА_1 відокремлене стінами та перекриттями, має окремий вхід, вхід через будинок відсутній.

Згідно Довідки № б/н, виданої головою ОСББ «Стецька-5» Пачовською І. П., у вказаному приміщенні знаходиться теплотехнічне обладнання ЛМКП «Львівтеплоенерго», яке призначене для обслуговування будинку №5 та поліклініки Комунальної міської клінічної лікарні №4, що знаходиться в будинках №3 та АДРЕСА_1 .

17 травня 2018 року Львівська міська рада прийняла ухвалу №3431 про надання ЛМКП «Львівтеплоенерго» в оренду нежитлового приміщення підвалу площею 33,5 м? по АДРЕСА_1 для забезпечення теплопостачання.

17 липня 2018 року між управлінням комунальної власностіЛьвівської міської ради та ЛМКП «Львівтеплоенерго» укладено договір оренди №Г-11270-18 вказаного приміщення.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Пред`являючи позов у справі, що переглядається, ОСОБА_1 обґрунтовувала незаконність рішення Львівської міської ради № 639 від 15 червня 2018 року та порушення свого права як власника квартири у багатоквартирному будинку тим, що приміщення, яке відповідач зареєстрував за собою на праві комунальної власності, є допоміжним приміщенням та, відповідно, належить на праві спільної власності співвласникам багатоквартирного будинку.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (частина друга статті 369 ЦК України).

Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав (частина друга статті 382 ЦК України).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок визначено як житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; співвласник багатоквартирного будинку - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

За приписами статті 1 вказаного Закону допоміжними є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення), нежитловим - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Європейський суд з прав людини зауважив, що рішення місцевого органу влади щодо укладення контракту на реконструкцію горища третьою особою становило втручання у право заявників володіти своїм майном. Вирішуючи спір між заявниками (іншими співвласниками) і місцевим органом, національні судові органи чітко зазначили, що згідно з чинними на той час положеннями Цивільного кодексу для укладення інвестиційного контракту потрібна згода заявників, а в разі її відсутності органи влади могли звернутись до суду, щоб отримати дозвіл на проведення відповідних робіт. Втім, районна адміністрація не виконала цих вимог, уклавши контракт без згоди заявників чи судової санкції. Таким чином, як випливає з обґрунтування національних судів, органи влади не дотримались умов, передбачених законом для укладення інвестиційного контракту. В кінцевому підсумку після виконання контракту національні суди визнали його дійсним, встановивши, що він вигідний для всіх співвласників будинку. Отже, Суд вважає, що немає потреби оцінювати, чи було забезпечено цим рішенням національних судів справедливий баланс інтересів. З цього приводу Суд зауважує, що для цілей статті 1 Першого протоколу здійснювати оцінку справедливості доцільно лише тоді, коли відповідне втручання відповідає нормам застосовного законодавства. Ані з матеріалів справи, ані із зауважень Уряду не видно, що перед укладенням інвестиційного контракту існували якісь обставини, які перешкоджали місцевому органу отримати дозвіл на реконструкцію або безпосередньо від співвласників горища, або в судовому порядку. Крім того, з наявних матеріалів не вбачається, що те чи інше положення національного законодавства дозволяло місцевому органу укласти контракт без такої згоди або у випадку спору - без його судового вирішення. Отже, укладення інвестиційного контракту становило втручання, яке не відповідало закону. У зв`язку з цим було порушено статтю 1 Першого протоколу (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 41 - 45, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08 квітня 2020 року у справі № 915/1096/18 зроблено висновок, що «допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень».

Подібні за змістом висновки містяться в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 592/7507/17, від 15 травня 2019 року в справі № 552/7636/14-ц, від 08 квітня 2020 року в справі № 915/1096/18, від 18 липня 2018 року в справі № 916/2069/17, від 22 листопада 2018 року в справі № 904/1040/18, від 15 травня 2019 року в справі № 906/1169/17, від 06 серпня 2019 року в справі № 914/843/17.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15 вересня 2020 рокув справі № 904/5047/18вказано, що: «допоміжне приміщення багатоквартирного будинку і нежитлове приміщення є різними приміщеннями, критерії їх розмежування є досить чіткими, а тому відсутні підстави стверджувати, що у різних випадках одне і те ж приміщення може одночасно відноситися до допоміжного та бути нежитловим. Колегія суддів не спростовує, що для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру, і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин та до житлового фонду не входять, слід враховувати як місце їхнього розташування, так і загальну характеристику сукупності властивостей таких приміщень, зокрема спосіб і порядок їх використання. Однак вказаним не обмежується "коло обставин", які встановлюються для правильного вирішення відповідного спору. […] Визначальним для правильного вирішення даного спору є з`ясування та визначення правового статусу спірних приміщень у багатоквартирному будинку, а саме встановлення, чи належать усі спірні приміщення до числа допоміжних, чи є нежитловими приміщеннями в структурі житлового будинку, з урахуванням характеристик таких приміщень. […] Як встановлено судами обох інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи доказів, спірні приміщення підвалу є допоміжними приміщеннями у складі багатоквартирного будинку. Так згідно з виготовленими станом на 12.07.2018 технічними паспортами та витягами з Реєстру об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра від 29.11.2018 приміщення №123, №124, №125 розташовані в підвалі житлового будинку літ. А1-5 за адресою: АДРЕСА_4 . У відповідних технічних паспортах кожне з цих приміщень визначено як підвал. Матеріали справи не містять доказів існування в житловому будинку окремих нежитлових приміщень, які не належать до житлового фонду, тобто є самостійними об`єктами нерухомого майна, з іншим призначенням, ніж допоміжні приміщення, зокрема проектної документації, акта введення будинку в експлуатацію. Також відсутні в матеріалах справи і докази створення міською радою або іншими особами спірних приміщень шляхом нового будівництва або проведення реконструкції підвалів житлового будинку, їх перебудови у нежитлові приміщення на підставі відповідних рішень органів місцевого самоврядування. При цьому підставою оформлення за територіальною громадою міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради права комунальної власності шляхом видачі свідоцтв було рішення Дніпропетровської міської Ради народних депутатів №46 від 27.11.1991, яке не стосувалося зміни статусу спірних приміщень та було спрямовано на оформлення документів про право власності територіальної громади на ці приміщення після прийняття їх у комунальну власність в цілому, і це не підтверджує набуття права власності на спірні приміщення як окреме нерухоме майно.Враховуючи викладене, суди дійшли висновку, що спірні приміщення є допоміжними і належать власникам квартир будинку на праві спільної сумісної власності, представником яких виступає позивач. До того ж суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідачем-2 протилежного не доведено всупереч положенням ч. 1 ст. 74 ГПК України.[…] З огляду на встановлені судами у справі обставини щодо належності спірних приміщень до спільної сумісної власності спільного майна власників квартир у багатоквартирному будинку, позовні вимоги про визнання недійсним рішення Дніпропетровської міської Ради народних депутатів №46 від 27.11.1991 «Про комунальну власність Дніпропетровської міської ради» в спірній частині є обґрунтованим. У зв`язку з цим і вимога щодо скасування запису про реєстрацію права власності територіальної громади міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради в частині об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером 35203818, внесеним 30.11.2011 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, також підлягає задоволенню».

У справі, що переглядається, суди:

не звернули уваги на те, що допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку крім тих, що від самого початку будувалися як такі, призначення яких не пов`язане з обслуговуванням будинку та забезпеченням побуту власників квартир, у зв`язку з чим не з`ясували призначення спірного приміщення саме на момент його будівництва;

зазначивши, що спірне приміщення є відокремленим об`єктом нерухомого майна, не мотивували відхилення доводів позивачки про те, що його реєстрація як окремого об`єкта нерухомого майна відбулася вже після прийняття оспорюваного в цій справі рішення органу місцевого самоврядування та проведеної відповідачем реконструкції, а до цього воно складалося з приміщення котельні, до якого відповідач приєднав частину підвального приміщення (кладової);

не надали правової оцінки аргументам Львівської міської ради про те, що спірне приміщення є котельнею як для житлового будинку АДРЕСА_1 , в якому воно знаходиться, так і для поліклініки Комунальної міської клінічної лікарні №4, розташованої в будинках №3 та АДРЕСА_1 ;

в зв`язку з чим не повно встановили фактичні обставини справи, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору (зокрема, призначення спірного приміщення), та зробили передчасний висновок про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 .

Крім того, в судах попередніх інстанцій Львівська міська рада наголошувала на тому, що суб`єктом прийняття оскаржуваного рішення є виконавчий комітет Львівської міської ради.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Суд першої інстанції вважав, що Львівська міська рада як особа, яка прийняла оскаржене рішення про передачу майна до комунальної власності, є належним відповідачем у справі. Натомість апеляційний суд указав, що оскаржуване рішення приймалось виконавчим комітетом Львівської міської ради, який і має бути залученим як відповідач до розгляду цієї справи.

При цьому суди обох інстанцій посилалися на рішення №639 від 15червня 2018 року «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова», оригінал або належним чином завірена копія якого в матеріалах справи відсутні.

Наявна в матеріалах справи (т. 1, а. с. 34-35) роздруківка не містить необхідних реквізитів документа (підписів, завірчих написів тощо), у зв`язку з чим не відповідає критеріям належності та допустимості й не є доказом у розумінні вимог процесуального закону.

За таких обставин наявні підстави для висновку, що суди попередніх інстанцій не визначилися з суб`єктним складом учасників процесу, зокрема, в частині особи, яка прийняла оскаржене позивачем рішення №639 від 15 червня 2018 року.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Оскільки встановлено підстави для скасування судових рішень, колегія суддів інші підстави відкриття касаційного провадження не аналізує.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 904/5047/18, від 27 листопада 2019 року в справі № 592/7507/17, від 15 травня 2019 року в справі № 552/7636/14-ц, від 08 квітня 2020 року в справі № 915/1096/18, від 18 липня 2018 року в справі № 916/2069/17, від 22 листопада 2018 року в справі № 904/1040/18, від 15 травня 2019 року в справі № 906/1169/17, від 06 серпня 2019 року в справі № 914/843/17, та без установлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржені судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 січня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 31 березня 2022 рокускасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 січня 2021 року та постанова Львівського апеляційного суду від 31 березня 2022 року втрачають законну силу.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук