ПОСТАНОВА

Іменем України

06 жовтня 2022 року м. Кропивницький

справа № 395/1186/16

провадження № 22-ц/4809/970/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Карпенка О. Л.,

за участі секретаря Гончар В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Новомиргородська міська рада Кіровоградської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою Новомиргородської міської ради Кіровоградської області на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 27 червня 2022 року у складі судді Бадердінової А. В. і

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Виконавчого комітету Новомиргородської міської ради Кіровоградської області, Новомиргородського міського голови Кіровоградської області Забажана І. В. та просила:

-визнати незаконним та скасувати розпорядження від 21 липня 2016 року № 251 «Про звільнення ОСОБА_1 »;

-поновити її на посаді завідуючої дошкільним навчальним закладом (далі ДНЗ) № 3 «Сонечко» м. Новомиргорода Кіровоградської області;

-надати дозвіл працювати вихователем у вказаному ДНЗ з навантаженням 10 годин на тиждень з 21 липня 2016 року;

-стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 липня 2016 року до дня поновлення на роботі;

-стягнути на її користь моральну шкоду в розмірі 20 000 грн, завдану незаконним звільненням;

-зобов`язати міського голову м. Новомиргорода ОСОБА_2 виключити відомості про її звільнення з трудової книжки.

Позовна заява мотивована тим, що з 2009 року до 21 липня 2016 року ОСОБА_1 працювала завідуючою дошкільним навчальним закладом № 3 «Сонечко» у м. Новомиргороді Кіровоградської області.

17 березня 2016 року позивач звернулася до міського голови із заявою про надання їй щорічної основної відпустки, проте, її заяву повернено у зв`язку з незазначенням періоду та кількості днів відпустки.

19 квітня 2016 року вона вдруге звернулася із заявою про надання відпустки за період роботи 20152016 роки.

21 квітня 2016 року позивачу було відкрито лікарняний, про що вона повідомила секретаря міської радита заступника міського голови по фінансовій частині.

Під час перебування на лікарняному ОСОБА_1 було повідомлено, що їй надано щорічну основну відпустку тривалістю 42 календарні дні з 25 квітня по 09 червня 2016 року.

На лікарняному позивач перебувала з 21 квітня 2016 року по 06 травня 2016 року та з 26 травня по 13 червня 2016 року, тобто частина лікарняних припала на період відпустки.

23 червня 2016 року вона звернулася із заявою про продовження щорічної основної відпустки з 24 червня 2016 року, однак, дана заява розглянута не була.

За дорученням Новомиргородського міського голови Кіровоградської області Жеребенко А. А. було запропоновано пояснити причини відсутності на робочому місці з 14 до 17 червня 2016 року.

15 липня 2016 року позивач надала письмові пояснення, проте ці пояснення враховані не були.

Розпорядженням Новомиргородського міського голови Кіровоградської області від 21 липня 2016 року ОСОБА_1 була звільнена із займаної посади за прогули без поважних причин, а саме за часткове самовільне продовження щорічної основної відпустки.

Посилаючись на те, що позивач мала право на продовження відпустки у зв`язку з хворобою у період наданої їй відпустки, вона звернулась до суду із позовом.

Ухвалою Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 24 лютого 2017 року замінено первісних відповідачів - Виконавчий комітет Новомиргородської міської ради Кіровоградської області, Новомиргородського міського голову Забажана І. В. у справі належним відповідачем Новомиргородською міською радою Кіровоградської області.

Рішенням Новомиргродського районного суду Кіровоградської області від 25 квітня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Новомиргородської міської ради Кіровоградської області про визнання протиправним та скасування розпорядження Новомиргородського міського голови Кіровоградської області Забажана І.В. від 21.07.2016, поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та виключення запису із трудової книжки відмовлено.

Судові витрати у виді судового збору компенсовано за рахунок держави.

Додатковим рішенням Новомиргродського районного суду Кіровоградської області від 14 травня 2018 року доповнено рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 25 квітня 2018 року та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Новомиргородської міської ради Кіровоградської області судові витрати по справі, пов`язані з правничою допомогою адвоката, в сумі 11 000 грн.

Постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 вересня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 25 квітня 2018 року та додаткове рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 14 травня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 03 березня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , задоволено частково.

Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 25 квітня 2018 року, додаткове рішення цього ж суду від 14 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 вересня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про зміну (уточнення) предмету позову та просилапозовні вимоги в наступній редакції:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження Новомиргородського міського голови Кіровоградської області від 21 липня 2016 року № 251 «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити її на рівнозначній посаді керівника в Новомиргородському дошкільному навчально-виховному комплексі (ясла-садок) «Калинонька» Новомиргородської міської ради;

- стягнути з Новомиргородської міської ради Кіровоградської області на свою користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та в частині стягнення середнього заробітку за один місяць;

- стягнути з Новомиргородської міської ради Кіровоградської області на свою користь моральну шкоду завдану незаконним звільненням у сумі 20 000 грн;

- зобов`язати Новомиргородську міську раду Кіровоградської області внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 про недійсність запису від 21.07.2016 про звільнення.

Заява мотивована тим, що рішенням Новомиргородської міської ради Кіровоградської області від 28.02.2017 №478 реорганізовано дошкільні навчальні заклади ДНЗ №1 «Теремок», ДНЗ №2 «Волошка», ДНЗ №3 «Сонечко» шляхом злиття в єдиний дошкільний навчально-виховний комплекс «Калинонька», а тому рішення про поновлення позивача на посаді має бути виконане правонаступником.

Ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 11 листопада 2021 року прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 про зміну предмету позову.

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 27 червня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасованорозпорядження Новомиргородського міського голови Кіровоградської області від 21 липня 2016 року № 251 «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на рівнозначній посаді керівника в Новомиргородському дошкільному навчально-виховному комплексі (ясла-садок) «Калинонька» Новомиргородської міської ради.

Стягнуто з Новомиргородської міської ради Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 698 790 грн 76 коп середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 22 липня 2016 року по 27 червня 2022 року.

Зазначено, що визначена судом сума середнього заробітку підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 з вирахуванням суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді керівника в Новомирородському дошкільному навчально-виховному комплексі (ясла-садок) «Калинонька» Новомиргородської міської ради та в частині стягнення 11 751 грн 19 коп середнього заробітку за один місяць.

Стягнуто з Новомиргородської міської ради Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду завдану незаконним звільненням у сумі 10 000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Новомиргородської міської ради в дохід держави судовий збір в розмірі 9 370 грн 40 коп.

Судові витрати за позовну вимогу немайнового характеру, в задоволені якої відмовлено позивачу, компенсовано за рахунок держави.

Рішення суду мотивовано тим, що на позивач виразила волевиявлення на продовження відпустки після припинення тимчасової непрацездатності та виконала свій обов`язок, який полягав у повідомленні роботодавця про тимчасову непрацездатність, що свідчить про те, що відсутність на роботі ОСОБА_1 була спричинена поважними причинами, що не можна кваліфікувати як прогул, тобто відсутність на роботі з поважних причин, у розумінні пункту четвертого статті 40 КЗпП України.

При цьому, роботодавець не заявив про відсутність можливості продовжити відпустку ОСОБА_1 та не скористався правом відкликання працівника з відпустки, за наявності законодавчо встановлених підстав, при цьому, не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження відсутності позивача на робочому місці без поважних причин більше трьох годин.

Враховуючи, що ДНЗ №3 «Сонечко» було реорганізовано в шляхом злиття в Новомиргородський ДНВК (ясла-садок) «Калинонька» Новомиргородської міської ради, суд першої інстанції прийшов до висновку про поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді керівника в зазначеному закладі.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь позивача, суд першої інстанції прийняв до уваги розрахунок, наданий позивачем, при цьому зауважив, що відповідач не скористався своїм правом на подання доказів на спростування вказаного розрахунку.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції установив факт незаконного звільнення позивачки, враховуючи характер та обсяг страждань, яких могла зазнати позивачка у зв`язку із порушенням її прав, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивачки, здійснення додаткових зусиль для організації свого життя у зв`язку із незаконним звільненням, погіршення стану здоров`я позивача, яка є інвалідом третьої групи, в зв`язку із онкологічними захворюваннями, виходячи також із засад розумності, виваженості та справедливості, прийшов до висновку про стягнення з відповідача кошів на відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Новомиргородської міської ради Кіровоградської області внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 про недійсність запису від 21.07.2016 щодо звільнення, суд першої інстанції виходив з того, що станом на момент розгляду справи у відповідача не існувало такого обов`язку, а відповідно не було порушено права позивача на внесення до його трудової книжки цього запису, а тому ця позовна вимога є передчасною та задоволенню не підлягає.

В апеляційній скарзі Новомиргордська міська рада Кіровоградської області просить рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 27 червня 2022 року в частині задоволених позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити в задоволенні вказаних вимог, а рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, зменшивши розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу на 50 %, тобто до 349 395 грн 38 коп.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та невідповідністю висновків, викладених у рішення суду, обставинам справи.

Суд першої інстанції безпідставно не застовував до спірних правовідносин ст. 240-1 КЗпП України та безпідставно послався на постанову Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 756/6746/16-ц, адже в даній ситуації проведена державна реєстрація припинення юридичної особи Новомиргродського ДНЗ № 3 «Сонечко».

Відповідач також не погоджується з посиланням суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 08.04.2020 № 808/2741/16, адже статутом ДНЗ «Калинонька» та штатним розписом закладу передбачено одну посаду керівника директора, а можливість ввести в одній юридичній особі що одну рівнозначну посаду посаду директора відсутня.

На виконання оскаржуваного рішення суду, відповідачем було введено штатну посаду заступника директора ДНВК «Калинонька» та поновлено ОСОБА_1 на вказаній посаді, однак, станом на 27.07.2022 позивач до виконання посадових обов`язків не приступила та усно заявила незгоду з призначенням її на вказаній посаді.

Крім того, суд першої інстанції при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, не врахував, що на день звільнення ОСОБА_1 відповідач керувався правозастосуванням ст. 80 КЗпП України та ст. 11 ЗУ «Про відпустки», яке було сформовано як судовою практикою так і позицією центрального органу виконавчої влади, а тому відсутня вина відповідача у завданні моральної шкоди позивачу.

Відповідач вважає, що при стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції не врахував, що мало місце затягування справи позивачем та її представником, що вплинуло на розмір компенсації, а в судовій практиці висловлюється позиція, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не може вважатись заробітною платою та не входить до структури заробітної плати.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Новомиргродської міської ради Кіровоградської області про зобов`язання внести зміни до трудової книжки не оскаржується, суд згідно зі статтею 367 ЦПК України в цій частині його не переглядає.

Від адвоката Феоктістова О. В., який представляє інтереси ОСОБА_1 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій він зазначає, що рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 27 червня 2022 року є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга є необгрунтвоаною та такою, що не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні апеляційного суду представник Новомиргродської міської ради Кіровоградської області адвокат Левицька Л. А. підтримала доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1 та її представник адвокат Феоктістов О. В. заперечували проти доводів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скаргапідлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

З урахуванням вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що з 31 серпня 2009 року ОСОБА_1 працювала у дошкільному навчальному закладі № 3 «Сонечко», а з 15 січня 2014 року була призначена на посаду завідувача вказаного закладу.

17 березня 2016 року ОСОБА_1 звернулася з заявою до міського голови Забажана І.В. про надання їй щорічної основної відпустки. В наданні вказаної відпустки їй було відмовлено, а заяву повернено у зв`язку з тим, що в ній не зазначено період надання відпустки та кількість днів відпустки.

19.04.2016 ОСОБА_1 вдруге звернулася з заявою до міського голови Забажана І.В. про надання щорічної основної відпустки за 2015-2016 роки.

Розпорядженням міського голови від 20 квітня 2016 року ОСОБА_1 надано щорічну основну відпустку тривалістю 42 календарні дні з 25 квітня 2016 року до 09 червня 2016 року.

З 21 квітня 2016 року до 06 травня 2016 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному.

З 26.05.2016 року до 13.06.2016 року ОСОБА_1 вдруге перебувала на лікарняному.

Актами від 10 червня 2016 року, 13 червня 2016 року, 14 червня 2016 року, 15 червня 2016 року, 16 червня 2016 року, 17 червня 2016 року зафіксовано відсутність на робочому місці завідувача ДНЗ «Сонечко» ОСОБА_1 .

Дорученням Новомиргородського міського голови Кіровоградської області Жеребенко А.А. було запропоновано пояснити причини відсутності на робочому місці.

15 липня 2016 року ОСОБА_1 надала Новомиргородському міському голові письмове пояснення, в якому вказала, що в період відпустки вона перебувала на лікарняному і відповідно до Закону України «Про відпустки» має право на продовження відпустки.

Розпорядженням Новомиргородського міського голови Кіровоградської області від 21 липня 2016 року ОСОБА_1 звільнена із займаної посади за прогули (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, а саме за часткове самовільне продовження щорічної основної відпустки, з 21 липня 2016 року.

Рішенням Новомиргородської міської ради Кіровоградської області від 28.02.2017 №487 реорганізовано дошкільні навчальні заклади ДНЗ №1 «Теремок», ДНЗ №2 «Волошка», ДНЗ №3 «Сонечко», які відносяться до комунальної власності Новомиргородської міської ради шляхом злиття в єдиний дошкільний навчально-виховний комплекс «Калинонька» та 30.08.2017 проведена державна реєстрація припинення юридичної особи Новомиргородський дошкільний навчальний заклад №3 «Сонечко» загального типу Новомиргородської міської ради Кіровоградської області, про що здійснено запис №3004080. Розпорядженням Новомиргородського міського голови №152 від травня 2017 року завідувач ДНЗ №1 «Теремок» ОСОБА_4 звільнена із займаної посади, а рішенням Новомиргородської міської ради від 12.05.2017 №561 ОСОБА_4 призначена директором Новомиргородського дошкільного навчально-виховного комплексу (ясла-садок) «Калинонька». Завідувач ДНЗ № 2 «Волошка» В`яткіна Т.М. за її згодою переведена на посаду вихователя.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав і обов`язків цивільного характеру.

Стаття 15 ЦК України та частина перша статті 4 ЦПК України передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок.

Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Право на відпочинок гарантоване як міжнародними правовими актами, так і національними.

У статті 24 Загальної декларації прав людини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН від 10 грудня 1948 року, проголошено: «Кожна людина має право на відпочинок і дозвілля, включаючи право на розумне обмеження робочого дня та на оплачувану періодичну відпустку».

У Статті 4 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 19 жовтня 1973 року № 2148-VIII, вказано, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають, що відносно користування тими правами, що їх та чи інша держава забезпечує відповідно до цього Пакту, дана держава може встановлювати тільки такі обмеження цих прав, які визначаються законом, і лише остільки, оскільки це є сумісним з природою зазначених прав, і виключно з метою сприяти загальному добробуту в демократичному суспільстві.

А у статті 7 цього Пакту вказано, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці, включаючи, зокрема відпочинок, дозвілля і розумне обмеження робочого часу та оплачувану періодичну відпустку так само, як і винагороду за святкові дні.

У статті 1 Конвенції про оплачувані відпустки № 132 (переглянутій у 1970 році), ратифікованої із заявою Законом № 2481-III від 29 травня 2001 року, вказано, що положення Конвенції здійснюються шляхом національного законодавства такою мірою, якщо вони не впроваджуються в життя іншим шляхом: через колективні договори, арбітражні рішення, судові постанови або офіційними органами із встановлення заробітної плати чи будь-яким іншим шляхом, що відповідає практиці цієї країни з урахуванням існуючих у ній умов.

Статтею 2 цієї Конвенції передбачено, що Конвенція застосовується до всіх осіб, які працюють за наймом, за винятком моряків.

А у статті 3 вказано, що кожна особа, до якої застосовується ця Конвенція, має право на щорічну оплачувану відпустку встановленої мінімальної тривалості. Кожний член Організації, який ратифікував цю Конвенцію, зазначає тривалість відпустки в заяві, яка додається до документа про ратифікацію. Відпустка ні в якому разі не може становити менше трьох робочих тижнів за один рік роботи.

У статті 10 цієї Конвенції зазначено, що період, коли надається відпустка, якщо вона не встановлюється правилами, колективними угодами, арбітражним рішенням чи іншими способами відповідно до національної практики, визначається роботодавцем після консультації із зацікавленою особою, що працює за наймом, або з його представниками. Після визначення періоду, коли надається відпустка, слід враховувати вимоги роботи і можливості для відпочинку, які мають особи, що працюють за наймом.

Згідно зі статтею 12 Конвенції угоди про відмову від права на мінімальну щорічну оплачувану відпустку, визначену параграфом 3 статті 3 цієї Конвенції, або про невикористання такої відпустки із заміною її компенсацією чи іншим чином, відповідно до національних умов, визнаються недійсними або забороняються.

Важливе значення для регулювання часу відпочинку в Україні має Європейська соціальна хартія (переглянута), ратифікована Україною 14 вересня 2006 року, відповідно до якої Україна взяла на себе зобов`язання, зокрема і щодо часу відпочинку, крім зобов`язання за пунктом 3 статті 2 Європейської соціальної хартії щодо встановлення щорічної оплачуваної відпустки не менше чотирьох тижнів, якого наша держава на себе не взяла.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 80 КЗпП України щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена у разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку.

Пунктом 1 частини другої статі 11 Закону України «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено, що в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку, щорічна відпустка повинна бути продовжена або перенесена на інший період.

Уразі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період (частина четверта статті 11 Закону № 504/96-ВР).

Приписів щодо обов`язкового погодження продовження відпустки в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому законом порядку, під час тривалості відпустки та звернення працівника з відповідною заявою до роботодавця у випадку саме «продовження» відпустки зазначені норми не містять.

Продовження відпустки не потребує спеціальних дій з боку працівника, тоді як перенесення вимагає згоди роботодавця та ініціативи працівника. Так само й коли працівник уже подав заяву про відпустку, то в разі вибору ним варіанта «продовження» відпустки немає необхідності подавати ще одну заяву, оскільки відпочинок поновлюється після перерви. Разом з цим уразі вибору варіанта «перенесення» відпустки працівник погоджує з роботодавцем новий час відпочинку і повинен написати заяву про таке бажання, а роботодавець - видати новий наказ.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 712/9213/18 (провадження № 14-108цс20) дійшла висновку, що продовження щорічної відпустки в разі тимчасової непрацездатності працівника, що настала під час відпустки, відбувається автоматично, є обов`язком роботодавця, для виконання якого йому достатньо отримати від працівника повідомлення про тимчасову непрацездатність, засвідчене у встановленому порядку (тобто про наявність листа непрацездатності), незалежно від того, чи подав працівник відповідну заяву.

Відсутність заяви від працівника щодо продовження відпустки не може скасувати законодавчо встановлений обов`язок роботодавця продовжити відпустку на дні тимчасової непрацездатності, а тим більше не може бути вирішальною підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення за прогул без поважних причин.

Велика Палата Верховного Суду у названій постанові дійшла висновку, що працівник, який належним чином повідомив роботодавця про волевиявлення щодо продовження відпустки на період, що йде безпосередньо за днем припинення тимчасової непрацездатності, про наявність листка непрацездатності чи надав останньому листок непрацездатності, скористався своїм правом щодо продовження щорічної відпустки.

При цьому ні КЗпП України, ні Закон № 504/96-ВР не передбачають виключно письмової форми повідомлення про тимчасову непрацездатність. І таке повідомлення може бути вчинене у будь-який спосіб. А надання листа непрацездатності можливе після виходу з відпустки, що буде підтвердженням правомірності такого продовження і унеможливить обмеження прав працівника та не порушить прав роботодавця, який за відсутності належного підтвердження настання тимчасової непрацездатності не позбавлений можливості прийняти рішення про притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності.

У разі відсутності у роботодавця можливості продовжити відпустку він може скористатися правом відкликання працівника з відпустки, якщо для цього існують законодавчо встановлені підстави.

Матеріалами справи підтверджується, що з 31 серпня 2009 року ОСОБА_1 працювала у дошкільному навчальному закладі № 3 «Сонечко», а з 15 січня 2014 року була призначена на посаду завідувача вказаного закладу (том 1 а. с. 10-11, 13).

Розпорядженням міського голови Новомиргородської міської ради від 20 квітня 2016 року № 135 135 ОСОБА_1 надано щорічну основну відпустку тривалістю 42 календарні дні з 25 квітня 2016 року до 09 червня 2016 року.

З 21 квітня 2016 року до 06 травня 2016 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серії АГХ №332754 (том 1 а. с. 17-18).

З 26.05.2016 до 13.06.2016 ОСОБА_1 вдруге перебувала на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності АГХ № 307637 (том 1 а. с. 15-16).

Таким чином, на лікуванні, під час щорічної основної відпусткипозивач перебувала з 21.04.2016 по 06.05.2016, тобто всього 16 днів, з них 12 днів відпустки (з 25.04.2016 по 06.05.2016).

При цьому, листок непрацездатності серія АГХ №332754 позивачем здано до Новомиргородської міської ради Кіровоградської області 11.05.2016 до закінчення щорічної основної відпустки, про що мається відповідна відмітка, а відтак, відповідач був обізнаний про перебування позивача на лікарняному під час відпустки (том 1 а. с. 17-18).

Крім того, листок непрацездатності серії АГХ №307637 про перебування позивача ОСОБА_1 вдруге на лікарняному в період з 26.05.2016 по 13.06.2016, під час щорічної основної відпустки, здано до Новомиргородської міської ради 21.06.2016, про що також мається відповідна відмітка (том 1 а.с. 15-16).

З наведеного вбачається, що позивач виразила волевиявлення на продовження відпустки після припинення тимчасової непрацездатності та виконала свій обов`язок, який полягав у повідомленні роботодавця про тимчасову непрацездатність.

При цьому, роботодавець не заявив про відсутність можливості продовжити відпустку ОСОБА_1 та не скористався правом відкликання працівника з відпустки, за наявності законодавчо встановлених підстав.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що актами від 10 червня 2016 року, 13 червня 2016 року, 14 червня 2016 року, 15 червня 2016 року, 16 червня 2016 року, 17 червня 2016 року зафіксовано відсутність на робочому місці завідувача ДНЗ «Сонечко» ОСОБА_1 (том 1 а. с. 84-89).

Дорученням Новомиргородського міського голови Кіровоградської області Жеребенко А.А. було запропоновано пояснити причини відсутності на робочому місці (том 1 а.с. 23).

15 липня 2016 року ОСОБА_1 надала Новомиргородському міському голові письмове пояснення, в якому вказала, що в період відпустки вона перебувала на лікарняному і відповідно до ЗУ «Про відпустки» має право на продовження відпустки (том 1 а. с. 24).

Розпорядженням Новомиргородського міського голови Кіровоградської області від 21 липня 2016 року ОСОБА_1 звільнена із займаної посади за прогули (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, а саме за часткове самовільне продовження щорічної основної відпустки, з 21 липня 2016 року (том 1 а. с. 9).

Проте, виносячи оскаржуване розпоряддження, роботодавець не звернув уваги на те, що продовження відпустки після закінчення тимчасової непрацездатності є реалізацією працівником права на відпочинок відповідно до вимог статті 80 КЗпП та статті 11 ЗУ «Про відпустки».

Дії позивача свідчать про те, що відсутність на роботі була спричинена поважними причинами, що не можна кваліфікувати як прогул, тобто відсутність на роботі з поважних причин, у розумінні пункту четвертого статті 40 КЗпП України.

Ні КЗпП України, ні ЗУ «Про відпустки» не передбачає звернення працівника із заявою про продовження відпустки, як і не передбачає і необхідності отримання на це згоди роботодавця, оскільки період надання відпустки сторонами вже узгоджено, однак неможливість її використання саме у зазначені в наказі дати спричинена обставинами, які не залежать від волі жодної із сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року по справі № 273/212/16-ц).

Подібна норма закріплена і в пункті а частини статті 9 Конвенції Міжнародної Організації Праці від 22 червня 1982 року №158 «про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця», де зазначено, що тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст.4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Враховуючи викладене, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов правильного висновку про те, що розпорядження Новомиргородського міського голови Кіровоградської області І. Забажан від 21 липня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_1 » відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України із займаної посади за прогули (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, а саме за часткове самовільне продовження щорічної основної відпустки, з 21 липня 2016 року, не відповідає вимогам трудового законодавства, отже, є незаконним.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права (висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №922/2589/19).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року в справі № 756/6746/16-ц (провадження № 61-17594св18) вказано, що «у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису, ввівши скорочену посаду».

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 квітня 2020 року у справі № 808/2741/16 (адміністративне провадження№ К/9901/21219/18), в якої зазначено, що: «у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу - ввести скорочену посаду, а якщо підприємство, установа реорганізовано - рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником».

Матеріалами справи також підтверджується, що розпорядженням Новомиргородського міького голови від 16 травня 2017 року за № 135 «Про реорганізацію дошкільних навчальних закладів» відповідно до рішення сесії від 28 лютого 2017 року № 487 «Про реорганізацію дошкільних навчальних закладів ДНЗ № 1 «Теремок», ДНЗ № 2 «Волошка», ДНЗ № 3 «Сонечко», які відносяться до комунальної власності Новомиргородської міської ради шляхом злиття в єдиний дошкільний навчально-виховний комплекс» та на підставі ст. 25, пункту 30 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пункту 6 статті 16 Закону України «Про дошкільну освіту», припинено юридичні особи публічного права ДНЗ № 1 «Теремок, ДНЗ № 2 «Волошка», ДНЗ № 3 «Сонечко». Утворено Новомиргородський ДНВК (ясла-садок) «Калинонька» Новомиргородської міської радишляхом злиття ДНЗ «Теремок», «Волошка», «Сонечко». Правонаступником всіх реорганізованих ДНЗ № 1 «Теремок», ДНЗ № 2 «Волошка», ДНЗ № 3 «Сонечко» вважати Новомиргородський дошкільний навчально-виховний комплекс (ясла-садок) «Калинонька» Новомиргородської міської ради (том 3 а. с. 119).

Згідно відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань правонаступником ДНЗ №3 «Сонечко» є Новомиргородський дошкільний навчально-виховний комплекс (ясла-садок) «Калинонька» Новомиргородської міської ради (том 3 а. с. 172).

Відповідно до Штатного розпису Новомиргородського дошкільного навчально-виховного комплексу (ясла-садок) «Калинонька» Новомиргородської міської ради передбачено посаду директора 1 (том 3 а. с. 113).

На посаду директора Новомиргородського дошкільного навчально-виховного комплексу (ясла-садок) «Калинонька» Новомиргородської міської ради призначено ОСОБА_4 (том 3 а. с. 115).

Враховуючи, що ДНЗ №3 «Сонечко» було реорганізовано, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді керівника його праонаступника - Новомиргородського дошкільного навчально-виховного комплексу (ясла-садок) «Калинонька» Новомиргородської міської ради.

Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не застовував до спірних правовідносин ст. 240-1 КЗпП України, адже в даній ситуації проведена державна реєстрація припинення юридичної особи Новомиргродського ДНЗ № 3 «Сонечко», з огляду на те, що ст. 240-1 КЗпП України стосується випадків ліквідації юридичної особи, а оскільки ДНЗ № 3 «Сонечко» у м. Новомиргороді Кіровоградської області, було реорганізовано та визначено його правонаступника, вказана стаття не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Суд також не бере посилання в апеляційній скарзі на те, що на виконання оскаржуваного рішення суду, відповідачем було введено штатну посаду заступника директора ДНВК «Калинонька» та поновлено ОСОБА_1 на вказаній посаді, однак, станом на 27.07.2022 позивач до виконання посадових обов`язків не приступила та усно заявила незгоду з призначенням її на вказаній посаді, з огляду на те, що зазначене не є предметом спору, а наведені обставини стосуються безпосередньо виконання рішення суду першої інстанції.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пленум Верховного Суду України у п.4 постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди» роз`яснив, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

За частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Для настання цивільно-правової відповідальності необхідна наявність наступних елементів: протиправність дій, винність дій особи, яка завдала шкоди, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між винними діями та наслідками, що настали.

Під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Крім того, згідно з частиною першою, пунктом 2 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт завдання моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони завдані, в якій грошовій сумі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Встановивши, що ОСОБА_1 внаслідок її незаконного звільнення (порушення права на працю) завдано моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях через позбавлення її роботи і заробітної плати як джерела для існування, суд першої інстанції, врахувавши характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, взявши до уваги вимоги розумності, виваженості та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку, що визначений ними розмір відшкодування в сумі 10 000 грн відповідатиме інтересам позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, не врахував, що на день звільнення ОСОБА_1 відповідач керувався правозастосуванням ст. 80 КЗпП України та ст. 11 ЗУ «Про відпустки», яке було сформовано як судовою практикою так і позицією центрального органу виконавчої влади, є безпідставними, з огляду на те, що правова позиція Верховного суду України, на яку посилається відповідач в апеляційній скарзі, була сформована у постанові від 13.09.2017, тобто після звільнення позивача із займаної посади, а лист Міністерства соціальної політики України від 31.01.2012 містить інформаційний харакер, що не спростовує вину відповідача у завданні моральної шкоди ОСОБА_1 .

Разом з тим, суд першої інстанції обгрунтовано застосував до спірних правовідносин позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 13.10.2020 у справі № 712/9213/18, що є його процесуальним обов`язком відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь позивача, суд першої інстанції прийняв до уваги розрахунок, наданий позивачем, при цьому зауважив, що відповідач не скористався своїм правом на подання доказів на спростування вказаного розрахунку.

Проте, з розміром середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню, погодитись не можна, з огляду на таке.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Процедура обчислення середньої заробітної плати працівника визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до підпункту «л» пункту 3 Порядку цей Порядок застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, які передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Згідно з пунктом 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Положень про те, що визначення серенднього заробітку проводиться з урахуванням підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві Порядок, в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, не містить.

Згідно довідки виданої Новомиргродською міською радою Кіровоградської області (том 3 а.с. 213), нарахована заробітна плата за травень та червень 2016 року (два останні місяці перед звільненням) становить 9 595,75 грн (5 932,54+3 663,21) грн з урахуванням 40 робочих днів у зазначений період.

Позивач звільнена з роботи з 21 липня 2016 року, а тому починаючи з цієї дати по дату ухвалення рішення суду першої інстанції про поновлення позивача на роботі, період вимушеного прогулу становить 1 484 робочих днів.

Враховуючи, викладене, на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 355 996 грн 76 коп (9 595,75 /40*1 484) грн, який обрахований без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Посилання відповідача на те, що при стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції не врахував, що мало місце затягування справи позивачем та її представником, що вплинуло на розмір компенсації, є помилковими, оскільки суд надав обгрунтовану оцінку вказаним доводам та правильно зазначив, що клопотання про відкладення розгляду справи на інші дати протягом всього розгляду справи надходили як зі сторони позивача так і зі сторони відповідача, крім того, справа перебувала на розгляді Касаційного цивільного суду більше двох років, не з позивача.

Помикловим є твердження в апеляційній скарзі на те, що судовій практиці висловлюється позиція, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не може вважатись заробітною платою та не входить до структури заробітної плати, з огляду на те, що середній заробіток за ч. 2 ст. 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло в працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21)).

Беручи до уваги наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що він зроблений з урахуванням положень Порядку, в редакції, яка на момент ухвалення оскаржуваного рішення не була чинною, а тому не могла бути застосована судом першої інстанції.

Зокрема, суд першої інстанції, здійснюючи розрахунок, посилався на п. 10 Розділу 4 Порядку, яким передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення

Разом з тим, вказаний пункт був виключений з Порядку на підставі Постанови КМ № 1213 (1213-2020-п ) від 09.12.2020.

З огляду на викладене, суд першої інстанції внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, стягнув розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, порядок нарахування якого, не відповідає нормам, чинним на момент ухвалення оскаржуваного рішення.

Порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції.

З огляду на те, що суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про наявність підстав для стягнення з Новомиргородської міської ради Кіровоградскьої області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного проугулу, проте, неправильно визначив розмір, що підлягає стягненню, рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 27 червня 2022 року у вказній частині підлягає зміні, а стягненню з Новомиргородської міської ради Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 підялгає 355 996 грн 76 коп середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційна скарга Новмиргродської міської ради Кіровоградської області підялгає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає зміні, а з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволених позовних вимог (50,94%) стягненню 6 040 грн 37 коп судового збору.

За подання апеляційної скарги Новомиргродська міська рада Кіровоградської області сплатила за оскарження рішеня суду першої інстнації в частині вирішення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу 10 335 грн судового збору, тому, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання вказаної вимоги на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», пропорційно до задоволених вимог (50,94%) судовий збір в розмірі 5 264 грн 65 коп необхідно компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну Новомиргородської міської ради Кіровоградської області задовольнити частково.

Рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 27 червня 2022 року в частині розміру задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Новомиргородської міської ради Кіровоградської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з Новомиргородської міської ради Кіровоградської області() на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 355 996 (триста п`ятдесят п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто шість) грн 76 коп середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнути з Новомиргородської міської ради Кіровоградської області() в дохід держави 6 040 (шість тисяч сорок) грн 37 коп судового збору.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Сплачений Новомиргородською міською радою Кіровоградської області () судовий збір в розмірі 5 264 (п`ять тисяч двісті шістдесят чотири) грн 65 коп за подання апеляційної скарги компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11.10.2022.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді А. М. Головань

О. Л. Карпенко