Справа № 175/415/22
Провадження № 2/175/130/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е)

02 серпня 2022 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Бойко О.М.,

при секретарі Сотник Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі на утримання неповнолітньої дитини, звільнення від сплати аліментів та звільнення від сплати заборгованості за аліментами,

в с т а н о в и в :

У лютому 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання їх спільного сина, у розмірі 3 000, 00 грн., а також просить звільнити його, ОСОБА_1 від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина, які стягуються на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10.02.2013 року та звільнити його від сплати заборгованості з аліментів, що утворилась з січня 2013 року.

Позивач ОСОБА_1 надав у судове засідання письмову заяву у якій повністю підтримав позовну заяву з підстав викладених у ній, просив його вимоги задовольнити, а розгляд справи здій1снювати без його участі та проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, проте надала письмову заяву у якій повторно просила відкласти розгляд справи до закінчення військового стану на території України, оскільки вона, на даний час, виїхала за кордон.

Разом з тим, суд критично ставиться до вищевказаної заяви відповідачки, оскільки нею не долучено жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона справді перебуває за кордоном, а також не зазначає на причини, які перешкоджають їй прийняти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції за допомогою технічних засобів зв`язку, тому суд розціню повторну неявку відповідачки у судове засідання без поважних причин, та вважає за можливе, зі згоди позивача, ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Разом з тим, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Встановлено, що 04.02.2006 року позивач ОСОБА_1 уклав шлюб з відповідачкою ОСОБА_2 , який зареєстровано у відділі запису актів цивільного стану Жовтневого району міста Дніпропетровська. За час перебування у шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , 2006 року народження, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 02.06.2006 року.

Також, як вбачаться з матеріалів справи, Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01.02.2012 року по справі № 2-6461/11 шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано.

Крім того, судом встановлено, що починаючи з жовтня 2008 року по теперішній час дитина ОСОБА_4 проживає разом з позивачем та його батьками за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї №549 від 20.09.2021 року та актом №126 від 20.09.2021 року обстеження матеріально-побутових умов сім`ї та з того часу відповідачка, як мати дитини, припинила приймати будь-яку участь у вихованні свого сина та забезпеченні його матеріальними благами.

Так, у відповідності до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками,, проживання їх окремо від дитини не впливає на

обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не - звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Частинами 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для, фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Так, не зважаючи на індивідуальний обов`язок батьків утримувати своїх дітей та беручи до уваги працездатність відповідачки, остання не приймає жодної участь у вихованні дитини та не цікавиться його моральним станом і станом його здоров`я, а також не надає жодної матеріальної допомоги на сина з того часу, як він почав проживати з позивачем та перебувати на його повному утримані.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Той з батьків хто проживає окремо від дитини може брати участь у її утримані у грошовій і (або) натуральній формі.

Згідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України «розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

Згідно зі ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 12 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також, за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (ч.1 ст. 184 СК України).

З аналізу вказаного припису права, суд приходить до висновку, що стягнення аліментів у грошовій сумі є можливим за наявності певних обставин, що унеможливлюють сплату аліментів у частці від заробітку (доходу), приблизний перелік яких наводиться у частині 1 ст. 184 СК України. Зокрема, необхідність встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі може виникнути за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі.

У такому випадку стягнення аліментів, на дитину у частці від доходу її матері або батька може призвести до істотної різниці у розмірі аліментів, які отримує дитина щомісяця, що у свою чергу негативно вплине на забезпечення дитини. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі дозволяє забезпечити більшу стабільність щодо утримання.

Відповідно до п. 17 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

Таким чином, оскільки у судовому засіданні встановлено, що з огляду на мінливість та нерегулярність доходу відповідачки, беручи до уваги забезпечення стабільності утримання неповнолітньої дитини та з метою забезпечення дитини достатнім рівнем збереження здоров`я та розвитком, суд приходить до висновку за можливе та необхідне визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі зазначеної у позові, а саме 3000,00 грн. щомісячно але не меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації (ч. 2 ст. 184 СК України). Індексація проводиться згідно із Законом «Про індексацію грошових доходів населення»).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10.12.2013 року, ухваленого по справі № 2-175/4521/13-ц позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини задоволено повністю та стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Разом з тим, статтею 273 СК України визначено, що у разі зміни матеріального або сімейного стану особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у ст.ст. 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Разом з тим, Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч.3 ст. 181 СК України) та на підстави припинення сплати аліментів. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а ст. 273 .СК України додатково вказує на підстави припинення виплати аліментів.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями ст. 273 СК України має на меті скасування їх присудження.

Способи захисту - сімейних прав та інтересів встановлені ч.2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання.

Відтак, з урахуванням предмета вказаного спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником.

Разом з тим, при вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа №711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для. повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Як встановлено судом під час розгляду даної справи, неповнолітній ОСОБА_4 проживає разом з позивачем та повністю перебуває на його утримані. У свою чергу мати дитини (відповідачка по даній справі) з сином не проживає, не бере жодної участі у вихованні дитини та взагалі знаходиться за межами України, про що вона особисто зазначила у відповідній заяві, однак на її користь, за відповідним рішенням суду, присуджено стягнення аліментів.

Таким чином, враховуючи зазначені обставини справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для можливості звільнити позивача від сплати аліментів на утримання сина, які він сплачує на користь відповідачки, тим самим задовольнивши позовні вимоги в даній частині.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Згідно зі ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі; зміняться обставини, що впливають на визначені розміри, платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів, або звільнення від них.

Відповідно до ч.5 ст.183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

Аналіз наведених законодавчих норм в їх сукупності дає підстави для висновку, що право на отримання аліментів на утримання дитини має той з батьків або інших законних представників, разом з яким проживає дитина.

Частиною 1 ст.10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

Зокрема, Верховним Судом у постанові від 04 вересня 2019 року в справі №711/8561/16-ц зроблено правовий висновок, що сімейне законодавство України - не містить підстав для припинення стягнення аліментів за рішенням суду, яке набрало законної сили, однак за аналогією права, для, врегулювання такого роду правовідносин, можуть бути застосовані норми частини четвертої, статті 273 ЦПК України. При зміні обставин батько, з якого стягуються аліменти за рішенням суду, має право звернутися до суду з позовом про припинення стягнення аліментів, якщо дитина проживає з ним.

За своєю суттю, аліменти це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть, бути стягнуті лише на користь того з батьків хто, проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Тому для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми ч.4 ст.273 ЦПК України.

За таких обставин є всі підстави для застосування до спірних правовідносин аналогії закону та аналогії права, що передбачено ст.10 СК України, а також приймаючи до уваги ту обставини, що син проживає разом з позивачем з жовтня 2008 р. і він повністю забезпечую його потреби, відповідачка самоусунулася від участі у забезпечені та вихованні їх спільного сина, тому суд вважає за можливе звільнити ОСОБА_1 від сплати заборгованості по аліментам, тим самим також задовольнивши позов у даній частині вимог.

За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням положень норм чинного законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність пред`явлених вимог за даним позовом та необхідності задоволення їх у повному обсязі.

При цьому, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

З урахуванням вищевказаного, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини в межах суми платежу за один місяць

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід Держави повинно бути стягнено судовий збір по справі у розмірі 992,40 грн. за кожну позовну вимогу задоволену судом.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 77-81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст..ст. 150, 180, 181, 182, 184, 191, 197 СК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі на утримання неповнолітньої дитини, звільнення від сплати аліментів та звільнення від сплати заборгованості за аліментами задовольнити.

Звільнити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ІПН: НОМЕР_2 ) від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_3 ) на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 2006 року народження, які стягуються на підставі Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2013 року, ухваленого за результатами розгляду цивільної справи №2-175/4521/13-ц.

Звільнити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ІПН: НОМЕР_2 ) від сплати заборгованості за сумою аліментів на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_3 ) на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , 2006 року народження, які стягуються на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2013 року по цивільній справі №175/4521/13-ц, що утворилась з січня 2013 року.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ІПН: НОМЕР_2 ) на утримання сина ОСОБА_3 , 2006 року народження, аліменти в розмірі 3 000, 00 грн. щомісячно але не меньше, ніж 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що підлягає індексації відповідно до закону, починаючи стягнення з 08 лютого 2022 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, допустити рішення про стягнення аліментів до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_3 ) в дохід Держави суму судового збору у розмірі 2977 грн. 20 коп. (по 992,40 грн. за кожну задоволену позовну вимогу).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Бойко