Номер провадження: 22-ц/813/2513/22
Головуючий у першій інстанції Кузнецова В. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів на утримання неповнолітніх дітей,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

03 листопада 2020 року позивач звернулась до суду з позовом в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , починаючи стягнення з дня подання позовної заяви, аліменти у твердій грошовій формі у розмірі 7 500 грн на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно до досягнення повноліття (з проведенням індексації для дітей відповідного віку), та 7 500 грн на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно до досягнення повноліття (з проведенням індексації для дітей відповідного віку), та понесені судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів на утримання неповнолітніх дітей задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі по 4 000 грн. на кожну дитину, починаючи з дня подання позову, а саме з 03.11.2020 року, і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , і до досягнення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 3 000 грн. В іншій частині задоволення позовних вимог відмовлено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначено, що:

1)у ході розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем не було спростовано того, що щомісячні витрати на дітей, які несе позивач, складають щонайменше 30 000 гривень;

2)суд першої інстанції необґрунтовано зменшив розмір аліментів, які просила позивач у позовній заяві, з 7500 до 4000 грн на кожну дитину.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та змінити оскаржуване судове рішення, задовольнивши позовні вимоги частково на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначено, що:

1)доходи ОСОБА_1 та встановлені судом першої інстанції аліменти є об`єктивно неспівмірними;

2)відповідач має на утриманні двох батьків, непрацездатних в силу Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

3)позивачем не доведено розмір витрат, які вона щомісяця вимушена самостійно нести на утримання дітей (ані 7500 грн, ані 4000 грн на кожну дитину).

Порядок розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Апеляційне провадження розглядається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 05 жовтня 2022 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що між сторонами 22 серпня 2009 року був укладений шлюб.

Від спільного шлюбу сторони мають дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.19-20).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2016 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.17).

Додатковим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2016 року визначено місце проживання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з ОСОБА_2 (а.с.18)

Позивач вказує, що весь період відповідач передавав позивачу грошові кошти на утримання дітей, але починаючи з вересня 2020 року припинив виконувати належним чином обов`язки щодо утримання дітей, діти перебувають на її утриманні, відповідач участі в матеріальному забезпеченні дітей не приймає та не допомагає, та взагалі припинив спілкування з дітьми.

Також позивач вказує, що відповідач працює як фізична особа-підприємець, та має стабільний, але мінливий дохід, також перебуває у доброму фізичному стані, має міцне здоров`я, та у нього відсутні особи на утриманні та немає інших дітей.

Відповідач у відзиві на позовну заяву, що також підтвердив у судовому засіданні, вказує, що після припинення відносин та розірвання шлюбу між ним та позивачем, обов`язки щодо матеріального утримання дітей у повній мірі він узяв на себе.

Крім того, він сумлінно продовжує виконувати свої батьківські обов`язки, зокрема, із матеріального забезпечення та регулярно проводить час зі своїми дітьми, а причиною звернення до суду з даним позовом є особисті корисні мотиви позивача.

Також відповідач зазначив, що він регулярно відвозить дітей до школи, особисто спілкується з викладачами щодо навчального процесу дітей, відвідує навчальний заклад за потреби. Вільний час діти проводять з ним щонайменше 2-3 рази на тиждень. Зазвичай залишаються з ночівлею за місцем його фактичного проживання. Він всіляко сприяє різносторонньому розвитку дітей, особисто відвозить їх на гуртки та секції.

Крім того, відповідач зазначає, що він особисто турбується про проведення додаткових занять у школі для свого сина, які проводить викладач ОСОБА_5 , та оплачує їх. Особисто купує одяг своїм дітям та звичайно ж під час спільних покупок вони проводять разом час. Окрім забезпечення продуктами харчування, одягом, оплатою додаткових занять у школі, гуртків та секцій, він також здійснює різноманітні додаткові витрати на утримання дітей, такі як поповнення мобільного телефону, дає дітям кишенькові кошти, купує іграшки та подарунки.

Також відповідач вказує, що позивачем практично не здійснюються витрати на утримання дітей, грошові кошти, що він надає для утримання дітей часто не використовуються за призначенням, а витрачаються на особисті потреби позивача, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Частинами 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року передбачено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до повноліття.

Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За заявою того з батьків, з яким проживає дитина, суд виносить рішення про стягнення аліментів з другого з них. Після того, як таке рішення набирає законної сили, у платника виникає зобов`язання перед одержувачем по сплаті сум на утримання дитини в розмірі, встановленому рішенням суду.

Частина 1 статті 182 СК України зазначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частиною 1 статті 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Згідно з ч. 2, 4, 6 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» встановлено суми прожиткового мінімуму на 2021 рік, зокрема, для дітей віком від 6 років до 18 років: 1 січня 2021 року - 2395 грн; - із 1 липня - 2510 грн; - із 1 грудня - 2618 грн..

За даними Міністерства фінансів України середня заробітна плата по Одесі та Одеській області станом на грудень 2020 року становить 12553 гривень.

Відповідач у своєму відзиві та під час судового засідання просив відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що діти знаходяться на його повному утриманні, однак під час судового засідання не зміг повідомити суду приблизний щомісячний розмір витрат на утримання дітей.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що відповідач приймає активну участь у вихованні дітей, однак критично оцінив додані до відзиву роздруківки чеків на придбання одягу та роздруківок переказів з АТ КБ «ПРИВАТ БАНК», оскільки зазначені докази в сукупності не свідчать про утримання дітей у повній мірі та не підтверджують регулярний характер витрат відповідача на утримання дітей.

Судом першої інстанції також вірно враховано те, що відповідно до додаткового рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2016 року основне місце проживання дітей визначено з матір`ю ОСОБА_2 .

Разом з тим, суд першої інстанції вмотивовано вважав, що визначений позивачем розмір аліментів на утримання дітей у розмірі по 7 500 грн щомісяця є не обґрунтованим, враховуючи рівність обов`язку утримання дітей, а також оскільки такий розмір аліментів не є вмотивованим.

Позивачем не зазначено та не доведено, які витрати вона несе щомісячно, утримуючи дітей, не надано розрахунок на підтвердження заявленої суми. Суд першої інстанції правильно враховував, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження потреби саме дітей, на утримання яких такі аліменти мають стягуватися, у доцільності стягнення аліментів у заявленому позивачем розмірі, адже найголовнішою причиною призначення аліментів є потреба в них саме дітей.

Отже, виходячи з матеріалів справи, з огляду на те, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як батька, так і матері, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково та слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі по 4 000 грн. на кожну дитину, починаючи з дня подання позову, а саме з 03.11.2020 року, і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , і до досягнення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 , що буде відповідати інтересам дітей та зможе забезпечити їх належний фізичний та духовний розвиток.

Крім того, позивач просила стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу у розмірі 15 000 грн.

Відповідно до вимог статей 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, зокрема належать витрати на правову допомогу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Аналізуючи викладені вище норми права, слід зазначити, що підставою для відшкодування відповідних судових витрат є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат. Ці розрахунки повинні бути надані суду до закінчення судових дебатів.

Відповідачем на підтвердження фактично понесених сум судових витрат надано суду копію Договору №39 про надання правової допомоги від 12.10.2020 року, замовлення №1 на надання правової допомоги від 12.10.2020 року, розрахунок гонорару за надання правової допомоги від 12.10.2020 року.

Із розрахунку гонорару за надання правової допомоги від 12.10.2020 року вбачається, що гонорар у розмірі 15 000 грн. розраховується з надання усних та письмових консультації, висновків, дослідження актуальної судової практики, підготовка правової позиції з метою представництва інтересів замовника з приводу стягнення аліментів - вартість складає 1 000 грн.; збирання доказів для подання позовної заяви, заяв по суті справи, заяв та клопотань з процесуальних питань, здійснення запитів для отримання відповідних доказів з метою представництва інтересів замовника з приводу стягнення аліментів вартість складає 2 000 грн.; складання та подання: позовної заяви, заяв по суті справи, заяв та клопотань з процесуальних питань, відповіді на відзив, апеляційної скарги, відповіді на апеляційну скаргу, заперечень, заяв та будь-яких інших процесуальних документів передбачених КАС, ЦПК, ГПК, КПК України, КУпАП необхідних для здійснення захисту інтересів замовника та ознайомлення з матеріалами справи, збирання та витребування доказів з метою представництва інтересів замовника з приводу стягнення аліментів вартість складає 5 000 грн.; представництво інтересів замовника в Приморському районному суді м. Одеси, Одеському апеляційному суді з приводу стягнення аліментів вартість складає 7 000 грн., а загальна сума гонорару складає 15 000 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, в них відсутні документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження) та акт виконаних робіт. Крім того, суд першої інстанції правильно взяв до уваги складність справи, а також, що на сьогоднішній день справа розглядалася лише в суді першої інстанції, а тому позовні вимоги щодо стягнення судових витрат на правову допомогу підлягають задоволенню частково, а саме в розмірі 3 000 грн.

Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржники не довели обставини, на які посилалась як на підставу своїх апеляційних скарг, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надали.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 стосовно неспростування позивачем розміру щомісячних судових витрат, то колегія суддів звертає увагу на положення частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Заявлений розмір аліментів, зазначений у позовній заяві, повинен бути обґрунтований саме позивачем, на якого згідно із процесуального закону покладається тягар доказування.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_2 на необґрунтованість зменшення судом першої інстанції розміру аліментів з 7500 грн до 4000 грн спростовуються матеріалами справи, а також тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами витрати у розмірі 15 000 грн на дітей щомісяця, оскільки батьки мають рівні обов`язки щодо утримання дітей відповідно до чинного сімейного законодавства.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про неспівмірність доходів та визначеному судом розміру аліментів, то колегія суддів не приймає їх до уваги з огляду на таке.

Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Практику ЄСПЛ у сфері захисту прав дитини слід розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини. Виділяють принципи правового статусу дитини, які випливають з міжнародно-правових документів, перш за все, з Конвенції про права дитини 1989 р., та якими є: рівноправність дітей (ст. 2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст. 2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст. 3); принцип забезпечення захисту і турботи про благополуччя дитини (ст. 5); невід`ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов`язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст. 37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18).

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першоїдругої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Додатково колегія суддів зазначає, що відповідач ОСОБА_1 здійснював періодично фінансове забезпечення дітей, а тому встановлення аліментів у визначеному судом розмірі фактично не буде обмежувати життєдіяльність відповідача.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що відповідач є працездатною та працевлаштованою особою, зобов`язаний утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, та врахувавши, що стан здоров`я та матеріальні потреби дитини зумовлюють стягнення аліментів з відповідача на їх утримання у твердій грошовій сумі по 4 000 грн щомісячно, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення аліментів у визначеному розмірі.

Наведені в апеляційних скаргах інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційних скарг його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Порядок оскарження постанови суду апеляційної інстанції.

У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 05 жовтня 2022 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк