Справа № 139/421/22
Провадження № 2/139/120/22
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

10 жовтня 2022 року Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області в особі головуючої судді Тучинської Н.В.,

розглянувши в смт Муровані Курилівці у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

Сторони перебували у договірних правовідносинах на підставі договору № КЗМ0АК24250102 від 28 лютого 2008 року. Відповідно до умов договору, позивач надав відповідачеві кредит у розмірі 19228,52 долара США до 27 лютого 2013 року. Відповідач своє зобов`язання по щомісячному платежу для погашення заборгованості по кредиту належним чином не виконував, допустивши прострочену заборгованості за тілом кредиту в сумі 7240,02 долара США, яка до цього часу не погашена.

11 серпня 2022 року Банк звернувся до суду з позовом, предметом якого є стягнення заборгованості за Кредитним договором, укладеним між сторонами 28 лютого 2008 року, в сумі 501,74 долара США у вигляді 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України. Підставою для стягнення є невиконання боржником свого грошового зобов`язання в повному об`ємі.

Свою позицію позивач обґрунтовує правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.

Разом з позовом позивач подав до суду заяву про отримання процесуальних документів в електронному вигляді (а.с. 4), клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 5).

На виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, 22 серпня 2022 року судом отримано інформацію про зареєстроване місце проживання відповідача в с. Попелюхи Мурованокуриловецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області (а.с. 28).

Ухвалою від 22 серпня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду Мурованокуриловецьким районним судом та відкрито провадження у справі (а.с. 29). Цією ж ухвалою задоволено клопотання позивача та прийнято рішення про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, а відповідачу встановлено строк в 15 днів з дня вручення ухвали для подання відзиву на позов чи для подання клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Поштове відправлення із ухвалою про відкриття провадження та додатками до неї було направлено відповідачу 22 серпня 2022 року та отримано ним особисто 08 вересня 2022 року (а.с. 31). Відзив на позовну заяву чи клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач станом на 22 вересня 2022 року не подав.

Суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (ст. 275 ЦПК України); розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч. 2 ст. 279 ЦПК України).

За наведених вище обставин та положень цивільного процесуального законодавства, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги ЦПК України щодо належного повідомлення сторін у справі про розгляд справи.

За приписами ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

У зв`язку з наведеним вище, суд ухвалив розглядати справу в порядку письмового провадження, без проведення судового засідання (ч. 13 ст. 7 ЦПК України).

За вказаних обставин, за приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює.

Розглянувши справу, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав:

Судом встановлено, що 28 лютого 2008 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № КЗМ0АК24250102(а.с. 10-16). Предметом договору є кредит у розмірі 14314,64 долара США, з яких 13891,16 доларів США на придбання автомобіля. У п. 17.16. Договору зазначено, що невід`ємною частиною Договору між сторонами є Графік погашення кредиту (а.с. 17), які відповідач підписав. Позичальник зобов`язувався щомісяця в період сплати надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 324,06 долара США згідно пункту 17.8. Договору.

Кінцевий термін повернення кредиту договором (п. 17.1.5.) було встановлено 27 лютого 2013 року.

Пунктами 1.1. та 17.1.10 та Договору (а.с. 10-16) сторони правочину погодили, для виконання даного Договору банк відкриває відповідачеві транзитний рахунок № НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та іншим платежам.

Наказом Мінфіну від 21 травня 2018 року № 519 було змінено тип Банку на приватне та його найменування на акціонерне товариство (Статут АТ КБ «ПриватБанк», зворот а.с. 21).

Статтями 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, в установлений строк і відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Розрахунком заборгованості за кредитним договором № КЗМ0АК24250102 від 28 лютого 2008 року (а.с. 6-7) позивач підтвердив виконання свого зобов`язання з видачі відповідачу кредитних коштів. Одночасно цим же розрахунком заборгованості доведено, що відповідач впродовж строку дії кредитного договору порушував умови щодо строків та розміру повернення кредиту та сплати відсотків.

Із тексту позовної заяви та доданого до неї розрахунку заборгованості за кредитним договором (а.с. 6-7) слідує, що з моменту закінчення терміну кредитування і станом на 22 червня 2022 року загальний залишок заборгованості ОСОБА_1 за наданим кредитом (тілом кредиту) рахується 7240,02 долара США.

За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц сформовано практику, відповідно до якої, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом; кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України; разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц погодилася з такою правовою позицією та зазначила, що правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Верховний Суд у складі колегії суддів КГС у постанові від 18 травня 2022 року в справі № 918/650/21 зробив висновок про те, що навіть наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, у якому вказана заборгованість за кредитним договором, який боржник належним чином не виконав, свідчить про наявність у кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання за увесь час прострочення.

З врахуванням наведених вище норм цивільного законодавства та судової практики, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за Кредитним договором № КЗМ0АК24250102 від 28 лютого 2008 року не припинилося закінченням терміну кредитування та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання (принаймні до 22 червня 2022 року, коли позивачем проведено розрахунок заборгованості для звернення до суду з цим позовом). Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення і до 22 червня 2022 року.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Звертаючись до суду із цим позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» надав суду докази про наявність у відповідачів невиконаного грошового зобов`язання на суму 7240,02 долара США станом на 22 червня 2022 року, доказів про існування такого невиконаного зобов`язання станом на день подачі позову в суд (11 серпня 2022 року) чи на момент ухвалення цього судового рішення суду не надано, - суд прийшов до висновку, що саме дата 22 червня 2022 року є кінцевою датою, до якої слід стягнути заявлені вимоги.

У позовній заяві зазначено, що 3% річних від простроченої суми позивач просить стягнути з 01 березня 2020 року.

Така дата позивачем не обґрунтована, але вона узгоджується із строком, впродовж якого позивач може захистити свій інтерес в суді.

В той же час Законом України № 2120-IX від 15.03.2022 розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України було доповнено, зокрема, пунктом 18, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року (з урахуванням змін, внесених згідно з Указами Президента № 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022) в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року до 21 листопада 2022 року.

З врахуванням викладеного вище, суд вважає, що вимога Банку має бути задоволена за період із 01 березня 2020 року до 23 лютого 2022 року.

Щодо валюти вимоги, суд вважає за необхідне врахувати наступне:

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

У ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

За таких обставин, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про стягнення 3% річних від простроченої суми зобов`язання в іноземній валюті доларах США.

Щодо суми, яка, з врахування висновку суду про необхідність застосування п. 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України, підлягає задоволенню за період з 01 березня 2020 року до 23 лютого 2022 року, суд частково бере до уваги відповідний розрахунок позивача (а.с. 8) та формулу, відповідно до якої 3% річних розраховуються шляхом множення простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, на кількість днів прострочення, на 3% та поділеного на 365 (днів у році).

Так, простроченою є сума 7240,02 долара США, з 01 березня до 31 грудня 2020 року 306 днів, а тому 3% річних за цей період складає 181,59 долара США, період із 01 січня 2021 року до 23 лютого 2022 року 365 + 31 + 23 = 419 днів, а 3% річних 249,33 долара США позивачем розраховано у відповідності з наведеною вище формулою (а.с. 20). За таких обставин, за весь період прострочення виконання грошового зобов`язання, з якого просить застосувати ч. 2 ст. 265 ЦК України і до початку воєнного стану в Україні, з відповідача належить стягнути 430,92 долара США (181,59 долара США + 249,33 долара США = 430,92 долара США).

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з цим позовом позивачем було сплачено 2481 гривню судового збору (а.с. 45). Суд у цьому рішенні прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Зокрема, із заявлених до стягнення 501,74 долара США судом задоволено лише 430,92 долара США, або 85,89%.

Таким чином, судові витрати підлягають компенсації позивачу у розмірі 2130,93 гривні, або 85,89% від сплаченого судового збору.

Про інші судові витрати суду доказів не надано і не заявлено.

Керуючись ст.ст. 509, 524, 526, 530, 533-535, 598, 599 611, 625 ЦК України, ст.ст. 7, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 275, 279, 354 ЦПК України, кредитним договором № КЗМ0АК24250102 від 28 лютого 2008 року, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Дарницьким РУ ГУ МВС України в м. Києві 21.05.2002, РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 Д, , МФО № 305299, рахунок № НОМЕР_4 ) 3% річних від простроченої суми заборгованості з виконання умов кредитного договору № КЗМ0АК24250102 від 28 лютого 2008 рокустаном 22 червня 2022 року за період з 01.03.2020 до 23.02.2022 в розмірі 430 (чотириста тридцять) доларів 92 цента США, а також судові витрати в сумі 2130 (дві тисячі сто тридцять) гривень 93 копійки.

Рішення може бути оскаржено сторонами протягом тридцяти днів з моменту проголошення до Вінницького апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя:___________