РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2022 року

м. Рівне

Справа № 570/592/22

Провадження № 22-ц/4815/1070/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Вейтас І.В., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання : Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Рівненський районний відділ Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 08 червня 2022 року, ухваленого в складі судді Гнатущенко Ю.В., повний текст рішення складено 08.06. 2022року, у справі № 570/592/22

в с т а н о в и в :

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Рівненського районного відділу ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про зняття арешту з майна

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_2 . Після її смерті відкрилася спадщина. За заявою позивача про прийняття спадщини приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Кутецькою В.В. відкрито спадкову справу. Разом з тим, нотаріус повідомила, що на нерухоме майно, належне ОСОБА_2 , накладено арешт в межах виконавчого провадження №50073773.

Після звернення до АТ «Альфа-Банк», що є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», він з`ясував, що підстави для існування арешту спадкового майна відсутні, однак Рівненський районний відділ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) 17.09.2020 відмовив стягувачу у задоволені заяви про зняття арешту з майна.

Просив суд про задоволення позовних вимог.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 08 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Рівненського районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про зняття арешту з майна, належного ОСОБА_2 , накладений згідно з постановою про арешт майна боржника від 21.04.2017 р. в межах виконавчого провадження №50073773- відмовлено.

В апеляційній скарзі, позивач посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував, що стягувача у фактичних встановлених судом обставинах не існує. Вважає недоведеним те що правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк» є АТ «Альфа банк». Вважає, що позовні вимоги не спрямовані проти забезпечення стягувачу державним примусом можливості одержати задоволення вимог за виконавчим документом не належить та не існує в жодної особи, оскільки АТ «Альфа банк» як правонаступник не виконав юридично значимі дії, щоб стати правонаступником у виконавчому провадженні. Крім того, висловив своє волевиявлення щодо безпідставності існуючого арешту спадкового майна.

Вказує, що суд безпідставно послався на правові висновки Верховного Суду, оскільки вказаний спір має інший характер та обставини справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Встановлено, що на виконанні у Рівненському районному відділі ДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області перебувало виконавче провадження №50073773, відкрите 08.02.2016 р. щодо виконання виконавчого напису №5301 від 21.10.2014 р., виданого приватним нотаріусом Стрільчук М.М., про звернення стягнення на нерухоме майно: житловий будинок і земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить на праві приватної власності ОСОБА_2 у межах суми 353 210, 68 грн.

В межах вказаного виконавчого провадження 21.04.2017 р. було накладено арешт на нерухоме майно, а саме: на житловий будинок і земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та внесено відомості до відповідного реєстру.

17.08.2017 р. виконавче провадження №50073773 було завершено на підставі п.2 ч.1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» (повернення виконавчого документу стягувачу без виконання за відсутності у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення.

Правонаступником ПАТ «УкрсоцБанк» є АТ «Альфа-Банк».

Відповідно до інформаційної довідки №286760563 від 25.11.2021 р. Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта наявний запис про обтяження нерухомого майна №20086192 від 21.04.2017 на підставі постанови про арешт майна №50073773 від 21.04.2017 р. Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на час звернення до суду з позовом) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Такий же висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19) та поставові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року в справі 755/6302/19 (провадження № 61-11244св20).

Убачається, що особою, на користь якої вживався цей арешт був стягувач ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк», який повинен відповідати за таким позовом разом з заявленим у позові відповідачем.

Однак, звертаючись до суду з позовом про зняття арешту з майна, накладеного в межах виконавчого провадження, позивач свої вимоги заявив лише до відділу державної виконавчої служби та не пред`явив їх до особи, від прав та обов`язків яких залежить обсяг, зміна чи припинення її прав, тобто, в даному випадку відповідачем повинен бути також стягувач, в інтересах якого накладено арешт і який у зв`язку з накладенням арешту набуває певні права щодо арештованого майна боржника.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (касаційне провадження № 14-61цс18) зробила правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Таким чином, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі в справі позивачем.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти в задоволенні позову.

Враховуючи наведене суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що право позивача є порушеним, однак позов заявлений не до всіх осіб, чиїх прав та інтересів стосується предмет спору, зокрема, без залучення до участі у справі в якості співвідповідача стягувача, а тому висновок про задоволення позовних вимог буде передчасним.

Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 08 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 06.10.2022 року.

Головуючий :

Судді :