КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/824/3000/2022 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.,

суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,

при секретарі - Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

В Дарницький районний суд міста Києва звернувся ОСОБА_2 (далі - позивач) з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що між ним та ОСОБА_1 , 06 жовтня 2014 року укладено договір безвідсоткової позики, згідно умов якого позивач надав відповідачу кошти у сумі 103 200 грн. 00 коп., що на день укладення договору позики за курсом Національного банку України (далі - НБУ) становило еквівалент у 8 000,00 доларів США, а відповідач зобов`язувався повернути зазначені кошти у термін до 31 березня 2016 року.

Позивач вказав, що виконав умови вказаного договору позики та надав відповідачу зазначені грошові кошти у повному обсязі.

Однак, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору безвідсоткової позики від 06 жовтня 2014 року, а саме: у зв`язку з порушенням строків повернення позики у нього утворилась заборгованість, у розмірі 660 016,02 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за вказаним договором у сумі 660 016 грн. 02 коп., яка складається: з основного боргу - у сумі 103 200 грн. 00 коп.; штрафу - у сумі 103 200 грн. 00 коп., 3% річних - у сумі 3 554 грн. 00 коп.; індексу інфляції - у сумі 16 622 грн. 02 коп.; пені у сумі 433 440 грн. 00 коп.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором безвідсоткової позики у сумі 329 776 грн. 02 коп., та витрати по сплаті судового збору у сумі 3 297 грн. 70 коп

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просив рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року скасувати та прийняти постанову якою закрити провадження у справі.

Стягнути з позивача на його користь 430,40 грн. судового збору за перегляд заочного рішення, 6 864,48 грн. витрат на проведення почеркознавчої експертизи; 9 900, 24 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовував тим, що договір позики, на який посилається позивач є сфальсифікованим та між сторонами не укладався. Зазначає, що при розгляді справи в суді першої інстанції він просив суд виключити вказаний правочин з числа доказів та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, однак суд на це уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Наданим процесуальним законом правом подати відзив на апеляційну скаргу, позивач ОСОБА_2 не скористався.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , 06 жовтня 2014 року було укладено договір безвідсоткової позики, згідно умов якого, позивач надав відповідачу кошти у сумі 103 200 грн. 00 коп., що на день укладення договору позики за курсом Національного банку України становило еквівалент у 8 000,00 доларів США, а відповідач зобов`язувався повернути зазначені кошти у термін до 31 березня 2016 року.

Позивач виконав умови вказаного договору позики та надав відповідачу зазначені грошові кошти у повному обсязі. Однак, позичальник зобов`язання за вказаним договором не виконує, грошових коштів за позикою не повертає.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Згідно норм ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частина 1 ст. 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно приписів ч. 1 та ч. 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заперечуючи проти позову в суді першої інстанції та підтримуючи доводи апеляційної скарги, представник відповідача вказував, що договір позики є сфальсифікованим та між сторонами не укладався. Просив суд виключити вказаний правочин з числа доказів та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Однак, такі доводи є необґрунтованими з огляду на наступне..

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 02 грудня 2020 року у даній справі призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено наступне питання: Чи виконано підпис у договорі безвідсоткової позики від 06 жовтня 2014 року (а.с. 34, 35) ОСОБА_1 чи іншою особою (а.с. 124 - 125).

Із висновку експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 09 вересня 2021 року № 34432 ?37434/20-32 встановлено, що договір безвідсоткової позики від 06 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підпис виконаний ОСОБА_1 без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів.

Згідно зі ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Нормою ч. 1 ст. 627 ЦК встановлено що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК).

Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК).

При укладенні договору позики 06 жовтня 2014 року, обидві сторони були вільними у виборі їх умов.

Відповідно, уклавши зазначений правочин, обидві сторони, в тому числі відповідач, погодились з тим, що його умови є вигідними для кожної із них, що підтверджується подальшими їх діями.

Договір позики за своєю правовою природою є строковим договором, а відтак умова щодо строку повернення позики, внаслідок порушення якої настає відповідальність, передбачена договором, не може бути погоджена на інших умовах, ніж сама відповідальність, яка за своєю суттю є лише забезпеченням виконання основного зобов`язання.

Відповідальність, передбачена договором позики, є обов`язковою умовою для договорів позики та визначена на законодавчому рівні.

За таких обставин, колегія суддів вважає висновок Дарницького районного суду міста Києва, про те, що правовідносини, які склалися між сторонами спору мають виключно характер договору позики, відповідно до положень ст.ст. 1047, 1048 ЦК України, і є встановленим фактом укладення між сторонами саме договору позики, що пов`язано з певними правовими наслідками, а саме, отримання грошових коштів та обов`язок їх повернення у чітко обумовлений сторонами правочину строк, ґрунтується на вимогах закону та підтверджується матеріалами справи.

Доводи апелянта щодо неукладення правочину між сторонами та його нікчемності спростовуються Висновком експертів від 09 вересня 2021 року № 34432 ?37434/20-32 за наслідками проведення судової почеркознавчої експертизи у даній цивільній справі, зробленим за замовленням відповідача.

З огляду на наведене, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 умови договору позики належним чином не виконує, у зв`язку з чим у нього, станом на 25 травня 2017 року, виникла заборгованість перед позивачем у сумі 660 016,02 грн., яка складається: з основного боргу - у сумі 103 200 грн. 00 коп.; штрафу - у сумі 103 200 грн. 00 коп.; 3% річних - у сумі 3 554 грн. 00 коп.; індексу інфляції - у сумі 16 622 грн. 02 коп.; пені - у сумі 433 440 грн. 00 коп.

Матеріали справи містять наданий позивачем розрахунок суми заборгованості, який досліджено та перевірено судом першої інстанції та апеляційним судом.

Однак, щодо стягнення 433 440 грн. 00 коп. пені, слід зауважити наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відтак, оскільки визначений позивачем розмір пені в сумі 433 440 грн. значно перевищує суму боргу, що становить 103 200 грн., він підлягає зменшенню на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України до 103 200 грн., що відповідає принципу розумності та справедливості.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставин при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Таким чином, Дарницький районний суд міста Києва дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача про стягнення боргу за договором позики є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги судом не встановлені.

Доводи апеляційної скарги повторюють доводи відповідача надані в суді першої інстанції під час розгляду справи, належна оцінка яким надана судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, на які посилається апелянт, при апеляційному розгляді справи колегією суддів не встановлено.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки Дарницького районного суду міста Києва та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів враховує вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої, суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що при вирішенні даної цивільної справи, Дарницьким районним судом міста Києва правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, тому, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року залишено без змін підстави для стягнення з позивача на користь відповідача 430,40 грн судового збору за перегляд заочного рішення, 6 864,48 грн. витрат на проведення почеркознавчої експертизи; 9 900, 24 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: І.М. Білич

Т.А. Слюсар