Постанова

Іменем України

28 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 753/15412/20

провадження № 61-4705св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Карпенко С. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року у складі судді Комаревцевої Л. В. та постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (надалі - Фонд) про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивувала тим, що працювала у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний Банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») на посаді головного юрисконсульта відділу правового супроводження корпоративного бізнесу управління супроводження банківських операцій юридичного департаменту з 12 березня 2004 року.

Наказом від 18 червня 2020 року № 132-п її звільнили із займаної посади з 19 червня 2020 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Підставою звільнення в наказі зазначено персональне попередження про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією від 31 жовтня 2017 року.

Зазначила, що є матір`ю трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , 2009 року народження, ОСОБА_3 , 2014 року народження, ОСОБА_4 2019 року народження.

На час звільнення вона, відповідно до наказу від 01 серпня 2019 року № 453-п, перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 02 серпня 2019 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вважає, що звільнення з роботи, під час відпустки по догляду за дитиною до трирічного віку, з огляду на гарантії передбачені статтею 184 КЗпП України, є незаконним.

Крім того, згоди на звільнення, без подальшого працевлаштування вона не надавала.

Просила суд:

1.Визнати звільнення незаконним та поновити її на посаді головного юрисконсульта відділу правового супроводження корпоративного бізнесу управління супроводження банківських операцій юридичного департаменту ПАТ «КБ «Надра» з 20 червня 2020 року.

2.Зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб працевлаштувати її з урахуванням фаху на іншому підприємстві, установі, організації.

3.Стягнути з ліквідатора ПАТ «КБ «Надра» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 червня 2020 року до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову становить 16 479,00 грн.

4. Стягнути з ліквідатора ПАТ «КБ «Надра» на її користь 20 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Дарницький районний суд міста Києва рішенням від 23 листопада 2020 року у позові відмовив.

Рішення мотивував тим, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

На рішення місцевого суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Київський апеляційний суд постановою від 18 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року - залишив без змін.

Відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що при вирішенні справи місцевий суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами та застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи, надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують.

Під час апеляційного перегляду рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції встановив, що позивач до служби зайнятості не зверталась і наведене позбавило її можливості працевлаштуватись.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України апеляційний суд врахував висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 911/3259/16 (провадження № 12-50гс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 759/19440/15-ц (провадження № 14-105цс18).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення місцевого суду та постанову суду апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою від 24 травня 2021 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження, витребував справу з суду першої інстанції, надіслав учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційну скаргу.

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України.

У червні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2022 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивувала тим, що вивчення нею судової практики Верховного Суду виявило відсутність чіткої правової позиції щодо застосування статті 184 КЗпП України у подібних правовідносинах.

На її думку, існує необхідність відступу від висновків щодо застосування статті 184 КЗпП України у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 911/3259/16, який застосував суд апеляційної інстанції під час розгляду її справи.

Вважає, що у зазначеній постанові та у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 759/19440/15-ц містяться різні висновки та позиції суду щодо обов`язку працевлаштування з огляду на статтю 184 КЗпП України.

Посилається на помилкове врахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2018 року у справі № 911/3259/16, оскільки фактичні обставини зазначеної справи та цієї є різними.

У відзиві, який надійшов до Верховного Суду у липні 2021 року, Фондпросив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені рішення - залишити без змін.

Крім того, зазначав, що, на його думку, позовні вимоги ОСОБА_1 пред`явлені до неналежного відповідача, оскільки у справі виник спір між працівником та роботодавцем - ПАТ «КБ «Надра».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 910/12294/16 дійшла висновку про те, що банк, який виводиться з ринку, до моменту державної реєстрації його припинення не позбавлений правосуб`єктності і може виступати учасником різних правовідносин. Від імені банку у цих правовідносинах діє уповноважена особа Фонду, виконуючи функції виконавчого органу банку (керівника банку).

Позивач не була працівником Фонду, на момент її звільнення уповноважена особа Фонду діяла, як керівник банку, відповідно до повноважень визначених пунктом 5 частини першої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що з 28 вересня 2020 року Фонд здійснює виведення ПАТ «КБ «Надра» з ринку, на підставі постанови Правління Національного Банку України від 05 лютого 2015 року № 83 «Про віднесення ПАТ «КБ «Надра» до категорії неплатоспроможних» у зв`язку з із запровадженням тимчасової адміністрації.

Наказом від 01 серпня 2019 року № 453-п уповноважена особа Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» надала ОСОБА_1 , головному юрисконсульту відділу правового супроводження корпоративного бізнесу управління супроводження банківських операцій юридичного департаменту, відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 02 серпня 2019 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 3).

Відповідно до наказу від 18 червня 2020 року № 132-п уповноважена особа Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» звільнилаОСОБА_1 із займаної посади з 19 червня 2020 року у зв`язку з ліквідацією ПАТ «КБ «Надра» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (а. с. 4).

Розрахунковий лист при звільненні за червень 2020 про нарахування вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку не містить дати та підпису про ознайомлення позивача (а. с. 5).

За випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 328, ОСОБА_1 з 02 до 09 червня 2020 року перебувала на стаціонарному лікуванні Комунального некомерційного підприємства «Київський міський медичний центр «Академія здоров`я людини» у зв`язку з лапароскопічним втручанням (а. с. 6, 7).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржено з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Межі розгляду справи судом

Підставою касаційного оскарження є пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України (скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні).

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною третьою статті 400 ЦПК України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відмовляючи у позові, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив того, що трудовий спір виник між працівником - позивачем та власником, або уповноваженим ним органом з іншого боку, зокрема відповідачем у справі виступив Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, а звільнення ОСОБА_1 проведено з дотриманням вимог трудового законодавства.

Проте, з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна, оскільки вони дійшли його без дотримання норм процесуального права.

Верховний Суд у постанові від 23 лютого 2022 року у справі № 200/5013/17 (провадження № 61-4050св21) дійшов висновку про те, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

Так, у справі, що переглядається, позивач звернулася до суду з позовом до Фонду про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Суди виходили з того, що він є належним відповідачем, проте з таким висновком судів попередніх інстанцій колегія суддів погодитися не може враховуючи наступне.

Відповідно до частин п`ятої, шостої, сьомої статті 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Порядок припинення юридичної особи в процесі відновлення її платоспроможності або банкрутства встановлюється законом.

Особливості ліквідації банків визначаються Законами України «Про банки і банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року № 2121-III (далі - Закон № 2121-III) та «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-VI (далі - Закон № 4452-VI).

З огляду на статтю 2 Закону № 2121-III ліквідація банку - це процедура припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до положень цього Закону та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно із частиною першою статті 48 Закону № 4452-VI Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює: повноваження органів управління банку; приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів; вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб, оновлює інформацію, що міститься у Кредитному реєстрі Національного банку України; звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю та інші.

На час розгляду справи уповноважена особа Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» здійснювала виведення ПАТ «КБ «Надра» з ринку, на підставі постанови Правління Національного Банку України від 05 лютого 2015 року № 83 «Про віднесення ПАТ «КБ «Надра» до категорії неплатоспроможних» у зв`язку з із запровадженням тимчасової адміністрації.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПАТ «КБ «Надра» з 15 червня 2015 року на цей час виникнення спору не є припиненим, а перебуває в стані припинення (а. с. 30).

Відповідно до наказу від 18 червня 2020 року № 132-п уповноважена особа Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» звільнилаОСОБА_1 із займаної посади з 19 червня 2020 року у зв`язку з ліквідацією ПАТ «КБ «Надра» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (а. с. 4).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 910/12294/16 дійшла висновку про те, що банк, який виводиться з ринку, до моменту державної реєстрації його припинення не позбавлений правосуб`єктності і може виступати учасником різних правовідносин. Від імені банку у цих правовідносинах діє уповноважена особа Фонду, виконуючи функції виконавчого органу банку (керівника банку).

Позивач не була працівником Фонду, на час її звільнення уповноважена особа Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» діяла, як керівний орган ПАТ «КБ «Надра», відповідно до повноважень визначених частиною першою статті 48 Закону № 4452-VI.

Зміст і характер правовідносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи свідчать про те, що у позивача виник трудовий спір із роботодавцем - ПАТ «КБ «Надра», від імені якого, на час виникнення спірних правовідносин, діяла уповноважена особа Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра», щодо її звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України з урахуванням гарантій, визначених частиною третьою статті 184 КЗпП України.

Проте, позовних вимог до ПАТ «КБ «Надра» позивач не пред`явила.

За таких обставин у задоволенні позову ОСОБА_1 судам слід було відмовити за неналежністю відповідача.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про необхідність відмови у позові, але помилились щодо мотивів такої відмови.

Доводи касаційної скарги про необхідність відступу від висновків щодо застосування статті 184 КЗпП України у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 911/3259/16 є неприйнятними, оскільки у справі, що переглядається, у позові необхідно відмовити з процесуальних підстав, оскільки його заявлено до неналежного відповідача.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 400 ЦПК України передбачено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного по суті висновку щодо відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 , однак з помилкових мотивів, судові рішення підлягають зміні з викладенням їх мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Колегія суддів звертає увагу позивача на те, що відмова в задоволенні позовних вимог у зв`язку із викладеними вище підставами не позбавляє права на захист своїх порушених прав шляхом звернення до суду із відповідним позовом до належних учасників справи, отже право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не порушене.

Згідно з частиною першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Решту рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд змінює оскаржувані судові рішення, але виключно в частині мотивів їх ухвалення, новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

У решті рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська
Судді: С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк В. А. Стрільчук