Справа № 723/2050/22
Провадження № 2/723/2681/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2022 року Сторожинецький районний суд

Чернівецької області

в складі головуючої Дячук О.О.

при секретарі Яворській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сторожинець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 від імені якого виступає представник ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частку спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частку спільного майна подружжя.

Позовні вимоги обгрунтовують слідуючими обставинами.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 19.11.2004р. по 23.12.2019р., шлюб між ними розірвано.

Під час шлюбу позивачем та відповідачем за спільні кошти було набуто у власність земельну ділянку та будинковолодіння розташованих за адресою: АДРЕСА_1 у тому числі:

-07.08.2014р. ними було придбано домоволодіння, що складається з житлового будинку літ. «А», сараїв - літ. «Б, В», вбиральні - літ. «Г», гаража - літ. «Д», криниці - № 1, огорож - № 2, 3, 4, 5;

-земельну ділянку з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер :02:001:0010) площею 0,1928га.

Право власності на все майно було зареєстровано за відповідачкою.

Позивач вважає, що йому належить Ѕ майна.

Рішенням від 23.03.2021р. Сторожинецького районного суду Чернівецької області у справі №723/1917/20, залишеним без змін Постановою від 08.06.2021р. Чернівецького апеляційного суду, позовні вимоги задоволені повністю. Однак, Постановою від 17.11.2021року Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі №723/1917/20 скасував рішення попередніх інстанцій та ухвалив нове рішення, яким задовольнив вимоги ОСОБА_3 , визнавши за нею право власності на Ѕ всього майна.

Зазначив, що ухвалюючи постанову Верховний Суд виходив з рівності часток позивача та відповідача у спільному майні подружжя та відсутності підстав для відступлення від рівності часток. При цьому Верховний суд зазначив: висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів не погоджується та вважає, що підстави для визначення частки ОСОБА_3 у праві вчасності на житловий будинок та земельну ділянку у розмірі 84/100 частин відсутні, оскільки нею не спростовано презумпцію спільної сумісної власності, спірна земельна ділянка та житловий будинок були придбані за час перебування сторін у шлюбі, отже, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними. На вказане майно розповсюджується презумпція спільності майна подружжя.

Враховуючи вищевикладене позивач просить ухвалити рішення, яким визнати за позивачем право власності на Ѕ частку спільного майна подружжя, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 у тому числі домоволодіння, що складається з: житлового будинку літ. «А», сараїв - літ. «Б, В», вбиральні - літ. «Г», гаража - літ. «Д», криниці - № 1, огорож - № 2, 3, 4, 5 та земельну ділянку з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер :02:001:0010 площею 0.1928га.. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у тому числі на професійну правничу допомогу.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав, просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомоги у розмірі 3000гривень та половину судового збору, підтримав поданий відзив.

30.08.2022р. представник відповідача подала суду заяву у якій зазначила, що позов визнала, просить задовольнити позов, застосувавши належний спосіб захисту, визначивши частку ОСОБА_1 у розмірі Ѕ частини на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , а також на Ѕ земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер :02:001:0010 по АДРЕСА_1 .

Також 30.08.2022р. представник відповідача подала суду клопотання про зменшення судових витрат у якому зазначила, що розмір витрат на правничу допомогу представника позивача є неспівмірно завищеним, як з огляду на обсяг часу, який необхідний для підготовки позову, відповіді на відзив, так і з огляду на вартість послуг. Позов визнає, однак вважає, що спосіб захисту позивачем обрано неправильно, оскільки спір про розмір часток вирішено судом при розгляді справи №723/1917/20. Тому просить зменшити витрати на правничу допомогу позивача до 3300гривень. Просить вирішити питання про повернення позивачу Ѕ судового збору з державного бюджету.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 19.11.2004р. по 23.12.2019р., шлюб між ними розірвано.

Під час шлюбу позивачем та відповідачем за спільні кошти було набуто у власність земельну ділянку та будинковолодіння розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

-07.08.2014р. ними було придбано домоволодіння, що складається з житлового будинку літ. «А», сараїв - літ. «Б, В», вбиральні - літ. «Г», гаража - літ. «Д», криниці - № 1, огорож - № 2, 3, 4, 5;

-земельну ділянку з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер :02:001:0010) площею 0,1928га.

Право власності на все майно було зареєстровано за відповідачкою.

Постановою від 17.11.2021року Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі №723/1917/20 скасував рішення попередніх інстанцій та ухвалив нове рішення, яким задовольнив вимоги ОСОБА_3 , визначив частку ОСОБА_3 у розмірі Ѕ частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та у розмірі 1/2 частини земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0010 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім?ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов?язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Пленум Верховного Суду України в пункті 18-2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що якщо на земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 Земельного кодексу України, 377 Цивільного кодексу України

Враховуючи подану представником відповідача письмову заяву про визнання позову та не заперечення щодо задоволення позовних вимог, враховуючи те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем у справі на підставі частини п`ятої статті 206 ЦПК України та ухвалити рішення по справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи те, що відповідачем визнано позов до початку розгляду справи по суті, суд стягує з державного бюджету України на користь позивача судовий збір у розмірі 2552(дві тисяч п`ятсот п`ятдесят дві) гривні 56 копійок.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат суд керується слідуючим.

Положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до положень ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частин 4 та 5 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. 08 липня 2022 року представником ОСОБА_4 адвокатом Бартусевич В.М. подано до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, якою остання просила стягнути на користь свого довірителя понесені нею витрати на правничу допомогу в розмірі 6000 гривень, оскільки при ухваленні рішення, суд першої інстанції не вирішив питання про розподіл між сторонами судових витрат. В силу ч.9 ст.83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. У відповідності до ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо. Тобто у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує нанеспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа № 280/2635/20).

Проте всупереч вищенаведеним нормам права та правовим висновкам касаційного суду, апелянтом не надано жодного доказу на підтвердження неспівмірності витрат на правничу допомогу, понесених позивачем у даній справі.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено такі висновки: «розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до якихсаме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

Встановлено, що адвокатом Пустовіт Ю.О. надано всі необхідні для надання правничої допомоги документи, що підтверджується належними та допустимими доказами.

Разом з тим адвокатом Пустовіт О.І. дано розрахунок витрат на правову допомогу, та додано ордер на надання правничої допомоги, договір про надання правової допомоги від 23.06.2022року.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Із врахуванням вищенаведеного, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 25500(двадцять п?ять тисяч п?ятсот) гривень 00 копійок.

Керуючись ст. ст.60,61,69,70,71 СК України, ч. 3 ст.368, ч. 2 ст.372 ЦК України, ст. ст.4,5,12,13,76-81,137,139,141, 142, 258,259,263- 265,268, 280-282 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 від імені якого виступає представник ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частку спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на Ѕ частку житлового будинку літ.«А», Ѕ сараїв літ. «Б.,В», Ѕ вбиральні літ. «Г», Ѕ гаража літ. «Д», Ѕ криниці №1, Ѕ огорожі №2, 3, 4, 5 за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на Ѕ частку земельної ділянки з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер :02:001:0010 площею 0.1928га.

Стягнути з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , жит. АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 жит. АДРЕСА_2 судовий збір у розмірі 2552(дві тисяч п`ятсот п`ятдесят дві) гривні 56 копійок.

Стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 жит. АДРЕСА_2 судовий збір у розмірі 2552(дві тисяч п`ятсот п`ятдесят дві) гривні 56 копійок, що перераховані до державного бюджету квитанція №МР АВ08029IDIV 24670048 від 23 червня 2022 року.

Стягнути з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , жит. АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 жит. АДРЕСА_2 витрати за правничу допомогу у розмірі 25500(двадцять пять тисяч пятсот) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ: