Справа № 473/2490/21
Провадження № 22-ц/812/732/22
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 жовтня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання - Лівшенку О.С.,

за участі представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника третьої особи - Тичинської Ж.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції

апеляційну скаргу

органу опіки та піклування Вознесенської міської ради

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 червня 2022 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Вуївим О.В., повний текст якого складено 10 червня 2022 року, у цивільній справі за позовом Органу опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Вознесенської міської ради, про позбавлення батьківських прав

В С Т А Н О В И В:

08 липня 2021 року Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради в інтересах малолітньої ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Вознесенської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідачі є батьками малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка від народження до досягнення трирічного віку, за заявою батьків, перебувала у Миколаївському обласному будинку дитини. Протягом трьох років батьки відмовлялися забирати дитину додому, посилаючись на складні життєві обставин і відсутність коштів на утримання дитини.

Після досягнення ОСОБА_2 трьох років батько ОСОБА_4 забрав доньку з Миколаївського обласного будинку дитини додому, проте не зміг створити для дитини належних умов проживання та утримання. Мати ОСОБА_3 від утримання та виховання доньки відмовилася.

У зв`язку із наявністю загрози для життя та здоров`я малолітньої дитини, 03 квітня 2019 року Органом опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради прийнято рішення про негайне відібрання дитини від батьків. ОСОБА_2 було тимчасово поміщено до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей. Також позивачем було подано позов до суду про відібрання ОСОБА_2 від батьків без позбавлення останніх батьківських прав, встановлення опіки та стягнення аліментів.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року, яка постановою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року залишена без змін, позовні вимоги Органу опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, встановлення опіки та стягнення аліментів задоволено.

Рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради №517 від 27 грудня 2019 року малолітній ОСОБА_2 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування.

Рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 31 січня 2020 року малолітню ОСОБА_2 влаштовано під опіку до сімейної форми виховання.

Позивач зазначає, що відповідачі ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, зокрема протягом тривалого часу не виявляли бажання щодо повернення їм дитини, не вжили заходів щодо усунення негативних обставин, що були причинами для відібрання у них доньки, що свідчить про небажання здіснювати батьківські обов`язки.

Більш того, не співпрацюють із соціальними службами, не допускають останніх для перевірки житлово-побутових умов за місцем їх мешкання.

Рішення суду про стягнення аліментів не виконують, дитину матеріально не утримують.

Враховуючи вказані обставини, позивач просив з метою найкращого врахування та забезпечення інтересів дитини, позбавити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 батьківських прав щодо малолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та передати її органу опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради для вирішення питання про її подальше влаштування.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 червня 2022 року позовні вимоги Органу опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав задоволено.

Позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав відносно її малолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Вознесенська Миколаївської області. Стягнуто з ОСОБА_3 908 грн. судового збору на користь держави .

У задоволенні позовних вимог Органу опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Попереджено ОСОБА_4 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і покладено на орган опіки та піклування за місцем її проживання контроль за виконанням ОСОБА_4 батьківських обов`язків.

Відмовляючи у задоволені позову щодо позбавлення батьківських ОСОБА_4 , суд першої інстанції, зважаючи на відносини між ОСОБА_4 та малолітньою ОСОБА_2 , обставини справи, зокрема ставлення відповідача до доньки, вважав, що відсутні підстави стверджувати, що існує факт ухилення відповідача від виконання (свідомого невиконання) батьківських обов`язків, що свідчить про відсутність виключних підстав для повного розриву сімейних стосунків між відповідачем та його донькою. Проте, враховуючи доведену в судовому засіданні наявність істотних недоліків у вихованні відповідачем своєї доньки, суд вважає необхідним попередидити ОСОБА_4 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітньої доньки ОСОБА_2 і покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у задоволені позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 , позивач оскаржив його в апеляційому порядку та посилаючись на те, що вказане рішення є недостатньо обгрунтованим, непослідовним та таким, що не відповідає найкращим інтересам дитини, просив про його скасування в цій частині та постановити нове про задоволення вимог.

Обгунтовуючи апеляційну скаргу позивач зазначав, що з 27 грудня 2019 року батько ОСОБА_4 всупереч ч.3 ст.170 СК україни, не вжив заходів щодо повернення дитини в родину, а саме: якщо відпадуть причини, які перешкоджають належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. З дитиною він не спілкується, аліменти, як сам стверджує сплачував декілька разів в розмірі 200 грн., проте доказів не надав і в матеріалах справи вони відсутні.

У рішенні суд першої інстанції зазначає проте, що ОСОБА_4 не спілкується з дитиною, осільки був позбавлений права на отримання інформації щодо місця її перебування, однак матеріалами справи містять докази про те, що йому було відомо щодо місця перебування доньки. Цей доказ надано самим відповідачем, проте суд не прийняв вказаний доказ до уваги.

Більш того, до служби у справах дітей Корабельного району м. Миколаєва на патронатному обліку якого перебуває малолітня ОСОБА_2 , він звернувся лише один раз у липні 2020 року із заявою про вирішення питання щодо спілкування з дочкою. На засіданні комісії з питань захисту прав людини розглядалася подана ним заява (протокол №16 від 09 липня 2020 року). Між тим, умови поставлені комісією задля вирішення питання про спілкування з дитиною, а саме надання необхідного пакету документів він свідомо не виконав, припинив будь-яке спілкування зі службою у справах дітей та соціальними службами м.Миколаєва та м.Вознесенська.

За повідомленням директора Вознесенського міського центру соціальних служб від 16 червня 2021 року у бесіді ОСОБА_4 зазначив, що спілкуватися з відібраною дочкою та утримувати її немає можливості, оскільки сам існує за рахунок тимчасових заробітків.

Отже він не спростовує того, що не має матеріальної змоги утримувати та забезпечувати потреби дитини. За два роки відсутності дитини в родині він не вжив жодного заходу щодо покращення матеріального становища родини, умов проживання, отримання офіційного стабільного джерела доходу. На облік до Вознесенської філії центру зайнятості став лише після звернення до суду з цим позовом.

В свою чергу, матеріали справи містять докази щодо задовільних умов проживання і виховання дитини в іншій родині. Належне піклування про її загальний, всебічний та повноцінний розвиток та здоровя.

Зважаючи на таке сторона позивача вважає,що рішенням суду першої інстанції порушуються права, свободи та законні інтереси малолітньої ОСОБА_5 , 2014 року, а саме право на всиновлення дитини, позбавленої батьківського піклування, права на зростання в благополучному та стійкому середовищі.

Правом на подачу відзиву відповдачі та третя особа не скористалися.

У суді апеляційної інстанції представник позивача підтримала апеляційну скаргу та просила про її задоволення. Представник третьої особи не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у порядку ст.130 ЦПК України.

Зважаючи на вищевикладене та приписи ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто за відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання.

Рішення суду першої інстанції в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 не оскаржене, а тому, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Звертаючись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав відповідачів, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області обґрунтовував свої вимоги тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не виявили бажання повернути дитину, із відповідною заявою до суду не зверталися, до центру соціальних служб та до служби у справах дітей з відповідними питаннями не зверталися, рішення суду про стягнення з них аліментів на утримання дитини не виконують, від будь-яких соціальних послуг відмовляються. Соціальних працівників до будинку не допускають.

Відмовляючи у задоволені позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 стосовного його малолітної доньки ОСОБА_2 , 2014 року, суд першої інстанції враховуючи відносин між ОСОБА_4 та малолітньою дочкою, обставини справи, зокрема ставлення відповідача до доньки, дійшов висновку про відсутність підстав стверджувати, що існує факт ухилення відповідача від виконання (свідомого невиконання) батьківських обов`язків, що свідчить про відсутність виключних підстав для повного розриву сімейних стосунків між відповідачем та його донькою, а відтак позбавлення його батьківських прав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком виходячи з такого.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є батьками малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 8).

На підставі рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області від 25 грудня 2014 року №283 малолітню ОСОБА_2 після народження було влаштовано до Миколаївського обласного будинку дитини строком на шість місяців, у зв`язку із заявою батьків, сім`я яких опинилася в складних життєвих обставинах (т. 1 а.с. 9).

Рішеннями виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області від 26 червня 2015 року №160, від 15 січня 2016 року №3, від 29 грудня 2016 року №328 вказаний строк неодноразово продовжувався на шість місяців, а всього до 16 липня 2017 року, після чого ОСОБА_2 була повернута в родину (т. 1 а.с. 10-13).

У зв`язку із наявністю загрози для життя та здоров`я дитини, 03 квітня 2019 року Органом опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради прийнято рішення №141 про негайне відібрання дитини від батьків (т. 1, а.с. 14).

03 квітня 2019 року ОСОБА_2 направлено до закладу охорони здоров`я для проведення обстеження та надання необхідної медичної допомоги.

08 квітня 2019 року ОСОБА_2 тимчасово поміщено до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року (залишеною без змін постановою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року) позовні вимоги Органу опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, встановлення опіки та стягнення аліментів задоволено. При цьому суд, ухваливши рішення про відібрання дитини, встановив, що подружжя ОСОБА_6 не створило для доньки належних житлово-побутових умов (в будинку за місцем знаходження дитини та який потребував негайного ремонту, було брудно, холодно, відсутня їжа для дитини тощо), належного догляду за дитиною, під час обстеження на тілі ОСОБА_2 виявлено тілесні ушкодження, встановлено незадовільний стан здоров`я останньої, що було обумовлене байдужим відношенням до доньки з боку батьків (т. 1 а.с. 21-24, 26-33).

Рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 27 грудня 2019 року №517 малолітній ОСОБА_2 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування (т. 1, а.с. 34).

Рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 31 січня 2020 року малолітню ОСОБА_2 влаштовано під опіку до сімейної форми виховання до сім`ї ОСОБА_7 (де ОСОБА_2 перебуває й на час розгляду справи).

Під соціальним супроводом родина ОСОБА_4 не перебуває, від соціального супроводу та співпраці з соціальними службами останні відмовляються (т. 1 а.с. 36, 37, 221).

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 має незадовільний стан здоров`я, страждає на ряд тяжких захворювань, зокрема гіпертонічну хворобу ІІІ ступеня з можливістю подальшого ускладнення, а також супутніми розладами. За станом здоров`я йому протипоказана робота на сонці, висоті, підняття вантажу більше шести кілограм (т. 1, а.с. 94, 201, 219).

Вказані обставини, значною мірою перешкоджають відповідачу забезпечити усі необхідні умови для дитини, що є подібними до умов у середньостатистичній сім`ї в Україні.

З пояснень учасників та матеріалів справи встановлено, що останній офіційно не працевлаштований, знаходиться на обліку як безробітний у Вознесенській філії Миколаївського обласного центру зайнятості та має лише незначні тимчасові (сезонні) заробітки (т. 1 а.с. 36, 37, 95).

За місцем свого проживання ОСОБА_4 характеризується позитивно (т.1 а.с. 93).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 під час спільного проживання з донькою прищепив дитині соціально-побутові навички, що відповідали її віку, проте не приділяв достатньої уваги вихованню, гігієні та стану здоров`я ОСОБА_2 (що призвело до наслідків - значного погіршення стану здоров`я та відібрання дитини від батьків).

Як вбачається з копій актів обстеження житлово-побутових умов від 03 квітня 2019 року, від 20 квітня 2021 року (т. 1, а.с. 36, 132), протягом періоду проживання дитини з батьком, останній не створив для дитини належних житлово-побутових умов, а після відібрання у нього доньки - тривалий час відмовлявся від допуску комісії для обстеження умов його проживання, створення умов для проживання дитини з метою встановлення можливості повернення доньки відповідачу.

Після залучення дитини до сімейної форми виховання шляхом влаштування до сім`ї ОСОБА_7 у м. Миколаєві, ОСОБА_2 була влаштована до закладу дошкільної освіти №101 м. Миколаєва, де на первісному етапі не йшла на контакт з однолітками, уникала їх, гралася на самоті або з дорослим, на заняттях швидко втомлювалася, не виявляла зацікавленості, не включалася в освітній процес. Проте, завдяки вихованню та доброзичливому ставленню прийомних батьків, дитина стала більш відкритою та відповідальною, рівень розвитку дитини відповідає її віку (т. 1, а.с. 152).

На час вирішення спору ОСОБА_2 є ученицею 1-В класу Миколаївської ЗОШ І-ІІІ ступенів №54, характеризується, як добра, творча, активна, гармонійна та життєрадісна дитина, що є здобутком піклування прийомних батьків (т. 1, а.с. 153, 154).

Після влаштування доньки до сімейної форми виховання відповідач ОСОБА_2 доньку не відвідував у зв`язку з тяжким матеріальним становищем, відсутністю у нього інформації про її місцезнаходження, відсутністю погодження опікунського органу та категоричною незгодою на це ОСОБА_7 (т. 1, а.с. 148-149, 190, 193, 194, 198, 199, 204, 211, 212, 224, 225-226, 228, 229-230, 232, 233), яка в судовому засіданні у суді першої інстанції мотивувала свою відмову на побачення можливістю настання для ОСОБА_2 негативних наслідків таких відвідин у вигляді погіршення стану здоров`я та емоційного стану дитини.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 під час проживання доньки у сім`ї ОСОБА_7 та не маючи інформації про місце знаходження доньки, неодноразово, шляхом направлення відповідних заяв та звернень, намагався з`ясувати місце перебування доньки, отримати побачення з дитиною, звертався до правоохоронних та інших органів зі скаргами з приводу дій та бездіяльності осіб, що були відповідальними за дотримання його права на отримання інформації про доньку та побачень з нею(т.1 а.с. 148-149, 190, 193, 194, 198, 199, 204, 211, 212, 224, 225-226, 228, 229-230, 232, 233).

Відповідач по мірі можливості матеріально утримує доньку, щомісячно сплачуючи на утримання дитини по 100 - 150 грн. (що не заперечувалося учасниками справи та підтверджено оглянутими чеками).

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов відповідача від 27 травня 2022 року з фототаблицею (т. 1 а.с. 240-247), а також наданих відповідачем фотокарток (т. 2 а.с. 2-8), на час розгляду справи санітарно-гігієнічні умови за місцем мешкання ОСОБА_4 є умовно-задовільними. Будинок потребує ремонту. В будинку є часткові зручності. Частина житлових приміщень є обмежено придатними для проживання, а інших приміщень - для користування, та можуть становити небезпеку для дитини. Кількість меблів та побутової техніки є мінімальною, запас продуктів харчування, постільна білизна, засоби гігієни, речі для гри, розвиту та навчання дитини є в обмеженій кількості.Отже, житлово-побутові умови потребують значного покращення (в тому числ,і існують недоліки, які потребують негайного усунення).

Під час опитування в судовому засіданні дитина ОСОБА_2 повідомила, що її цілком влаштовують матеріально-побутові умови проживання на час розгляду справи та доброзичливі відносини з прийомними батьками. При з`ясуванні особи та відносин з відповідачем ОСОБА_4 спочатку не змогла згадати, хто такий ОСОБА_4 , однак в подальшому, за допомогою психолога, згадала відповідача, як батька, характеризуючи його словом «добрий», згадала позитивні моменти відносин (життя, спілкування) з ним. При цьому, на запитання психолога про те, з ким бажає проживати, остання висловила бажання мешкати одночасно з відповідачем та прийомними батьками, однак лише за місцем проживання останніх.

Судом була допитана в якості свідка ОСОБА_7 повідомила, що малолітня ОСОБА_2 мешкає в її сім`ї понад два роки. Після влаштування в прийомну сім`ю дитини тривалий час була замкнутою, боялася усього, мала суттєві проблеми зі здоров`ям та погану поведінку, нетривалий час згадувала своїх біологічних батьків та бабусю, згадки про батька були хорошими, про інших - виключно негативними. На цей час дівчинка стала відкритою, товариською. Завдяки чуйному та люблячому відношенню прийомних батьків до дитини, належним побутовим умовам, правильному лікуванню, соціалізації значно змінилися в кращий бік поведінка та стан здоров`я дитини. Остання своїх біологічних батьків не згадує, повертатися до них не бажає, вважає прийомних батьків своїми батьками. ОСОБА_7 має намір удочерити ОСОБА_2 .

Малолітня ОСОБА_2 згадує минулі відносини з батьком з позитивної сторони.

Згідно соціально-психологічного висновку Миколаївського міського центру соціальних служб від 17 лютого 2022 року №8203/74.01-16/22-2 (т. 1 а.с. 169) на час розгляду справи малолітня ОСОБА_2 як свою сім`ю сприймає опікуна та чоловіка опікуна. Стосунки з біологічними батьками є невизначеними, оскільки дитина тривалий час з ними не спілкується та не бачиться, не має приємних спогадів про маму й тата, їх образ відсутній у внутрішньому світі дитини. З боку біологічних батьків не відчуває любові, ласки захисту підтримки, зацікавленості її життям. Однак такий висновок частково суперечить поясненням малолітньої ОСОБА_2 , наданим в судовому засіданні, а тому у цій частині не може бути прийнятий судом до уваги.

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування виконкому Вознесенської міської ради Миколаївської області від 06 липня 2021 року визначено доцільність позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав щодо його доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зважаючи на викладене матеріалами справи підтверджено, що з моменту, коли відповідач та ОСОБА_2 проживають нарізно, він підтримував постійний контакт з донькою шляхом побачень, забезпечення речами, намагається матеріально утримувати доньку шляхом сплати аліментів у мінімальному розмірі. Після втрати зв`язку з донькою за обставин, що не залежали від його волі, тривалий час безуспішно намагався дізнатися про її місцезнаходження та встановити контакт з дитиною.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Статтею 164 СК України визначені підстави позбавлення батьківських прав відповідно до яких мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до роз`яснень п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до п.15 вищевказаної постанови Пленуму Верхового Суду України позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Частинами 1,2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Крім того, Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року). Зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зазначено, що: «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці, який заперечував проти позову про позбавлення його батьківських прав.

Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином встановив відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження свідомого та винного нехтування батьком своїми обов`язками відносно дитини, та врахував, що батько дитини заперечує проти позбавлення батьківських прав і має інтерес щодо участі у її вихованні.

Аргументи Органу опіки та піклування Вознесенської міської ради, що ОСОБА_4 протягом тривалого часу свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, а саме:не звертався до суду з вимогами про повернення дитини у свою родину, до Центру соціальних служб та до Служби дітей з відповіним питанням не звертався, рішення про стягнення аліментів не виконує, є безпідставними, оскільки судом не встановлено винної поведінки відповідача, яка б виявилася в умисному та злісному ухиленні від виконання своїх батьківських обов`язків.

Що стосується не сплати відповідачем аліментів на утримання дитини, то ця обставина не є підставою для позбавлення особи батьківських прав.

Відповідач не втратив інтерес до участі у вихованні дитини, намагався вирішити питання про зустрічі дитиною, проте опікун ОСОБА_2 , в порушення вимог ч.3 ст. 249 ЦК України, категорично заперечує проти таких зустрічей, що підтверджується поясненнями наданими в судовому засіданні та матеріалами справи.

Як вбачається із матеріалів справи рішенням комісії з питань захисту прав дитини виконкому Миколаївської міської ради №16 від 09 липня 2020 року питання щодо розгляду заяви про спілкування батьків ОСОБА_4 з дитиною ОСОБА_2 було відкладено для надання до служби відповідного пакету документів, а саме довідку стан здоровя з наданням інформації про відсутність контакту з хворими на інфекційні та соціально-небезпечні хвороби, акт обстеження умов проживання ( т.1 а.с.148-149).

У своїй апеляційній скарзі позивач зазначає, що надання документів для виішення цього питання передбачено п.73 Постанови Кабінету Мніністрів №866 від 24 вересня 2008 ро «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини». Між тим вказаний пункт регулює питання виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини один із батьків, що проживає окремо від дитини та передбачено певний перілк документів, які подає особа службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини - заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (в разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини. Вимог щодо надання документів вказаних у рішенні комісії цей нормативний акт не містить.

Судом першої інстанії встановлено, що ОСОБА_4 має незадовільний стан здоров`я, є обмежено працездатним та малозабезпеченою особою. Вказані обставини, на думку суду першої інстанції, значною мірою перешкоджають відповідачу забезпечити усі необхідні умови для дитини, що є подібними до умов у середньостатистичній сім`ї в Україні. Проте саме по собі перебування ОСОБА_2 на час розгляду справи в більш комфортних умовах не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Тому, враховуючи відносини між ОСОБА_4 та малолітньою ОСОБА_2 , обставини справи, зокрема ставлення відповідача до доньки, підстав стверджувати, що існує факт ухилення відповідача від виконання (свідомого невиконання) батьківських обов`язків немає, що свідчить про відсутність виключних підстав для повного розриву сімейних стосунків між відповідачем та його донькою.

Всупереч. ст. ст. 12, 81 ЦПК України, позивач належними та допустимими доказами не довела, що відповідач умисно не бере участі в житті дитини, не займається його вихованням, що його поведінка є винною та що він свідомо нехтує своїми обов`язками.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.

Оцінивши обставини справи у взаємозв`язку із нормами закону, що регулює дані правовідносини, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав стосовно його малолітньої доньки ОСОБА_2 , є передчасним, а наведені позивачем доводи щодо необхідності вжиття такого крайнього заходу не підтверджені достовірними, достатніми та належними доказами в розумінні ст. 77-80 ЦПК України. Позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачем не доведено.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Посилання в апеляційній скарзі на висновок Верховного Суду, який викладено у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, є безпідставними, оскільки обставини справи у цій справі та у справі, що розглядається є відмінними.

Колегія суддів враховує, що в даній конкретній ситуації відсутні виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, що суперечитиме інтересам дитини.

Зважаючи на викладене рішення судом першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасуванняв в оскаржуваній частині немає. Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки обставин, які були враховані судом першої інстанції при вирішенні справи і висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу органу опіки та піклування Вознесенської міської ради залишити без задоволення, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 червня 2022 року в частині відмови у задоволені позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 щодо малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 07 жовтня 2022 року.