ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/3120/21
Провадження № 2/210/1162/22
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

06 жовтня 2022 року

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого - судді Чайкіної О.В., за участі секретаря судового засідання Перог Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі дистанційного судового провадження (відеоконференції) в залі суду м. Кривий Рігу Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження (з повідомленням сторін) цивільну справу за позовом Дніпровського державного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання,

сторони, які приймають участь у розгляді справи: представник відповідача ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції) - ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

В червні 2021 року до суду звернувся позивач Дніпровський державний медичний університет в особі представника Калги С.І. з позовом до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання та просив суд стягнути із ОСОБА_1 на користь Позивача витрати на навчання у розмірі 267 867,87 грн. на розрахунковий рахунок Позивача №7931, банк: ДКСУ м. Київ та 4019,00 грн. витрат на судовий збір.

В обґрунтування позову представник позивача зазначила, що на підставі рішення приймальної комісії від 10 серпня 2012 року наказом ректора державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України від № 578-ос від 10 серпня 2012 року ОСОБА_1 зараховано на перший курс Дніпропетровської державної медичної академії МОЗ України. 01 вересня 2012 року між позивачем та відповідачем було укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою №262. Згідно з умовами укладеної угоди відповідач зобов`язалась прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Зазначений правочин укладено зі згоди і за домовленістю з відповідачем та він відповідає вимогам Цивільного кодексу України щодо свободи договору. Згідно наказу ректора ДЗ «ДМА» 527-ос від 23 червня 2018 року «Про завершення навчання» відповідачу присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю, видано документ про вищу освіту у зв`язку із завершенням навчання. На виконання умов Угоди після завершення навчання згідно з Наказу № 779-ос від 30 серпня 2018 року відповідач був зарахований до очної інтернатури.

Згідно наказу Позивача №964-ос від 28.09.2018 року «Про відрахування (очна частина інтернатури бюджетна основа» Відповідача було відраховано з очної інтернатури як такого, що не приступив до занять в інтернатурі (за порушення правил внутрішнього трудового розпорядку).

Відповідно до розрахунку грошових коштів, які підлягають поверненню за навчання за державним замовленням всього витрачено коштів з державного бюджету на навчання відповідача у розмірі 265 867,87 грн. Відповідач, закінчивши навчання на бюджетній формі у Позивача по справі, не відпрацювала 3 роки. Отже, відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2012 року, укладеної між позивачем та відповідачем в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто вона порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання. Розмір витрат, які мають бути відшкодовані з відповідача у зв`язку із порушенням ним зобов`язання про відпрацювання за направленням, визначено на підставі фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2016 року у сумі 267 867,87 грн. за період навчання у вищому навчальному закладі з вересня 2012 року по вересень 2018 року. Тому, позивач вимушений звернутися до суду для стягнення з відповідача вказаної вище суми витрат на навчання.

Рух справи

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 серпня 2021 року позов Дніпровського державного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпровського державного медичного університету витрати на навчання у розмірі 267 867,87 грн. та судовий збір (а.с.41-43).

Ухвалою суду від 03 травня 2022 року заочне рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 серпня 2022 року за позовом Дніпровського державного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання скасовано і призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.83-84).

Аргументи учасників справи

Представником позивача подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника Позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про перебування у провадженні суду вказаної цивільної справи повідомлявся належним чином, надав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що ОСОБА_1 має статус дитини-сироти, що надає йому право на повне державне забезпечення і отримання передбачених законодавством пільг, зокрема, стипендії у розмірі передбаченому Законом, обов`язок по виплаті якої покладено на навчальний заклад. Зміст Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» не дає підстави для висновку про нерозповсюдження визначених ним державних гарантій на дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, в разі їх навчання на підставі договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі. Вважає, що угода про підготовку фахівця вищою освіти від 01.09.2012 року є нікчемною. Крім того, Позивачем не доведено, що саме сума у розмірі 267 867,87 грн. була фактично витрачена на його навчання. Тому, просить відмовити Дніпровському державному медичному університету у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача - ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав доводи, викладені у відзиві на позов, просив суд відмовити в задоволенні, оскільки ОСОБА_1 є дитиною, позбавленою батьківського піклування, а тому в силу статті 39-1 закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" звільнений від сплати будь-яких витрат на його навчання за рахунок коштів державного бюджету. Крім того, правочин щодо навчання укладено без згоди піклувальника, а тому є нікчемним.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Наказом Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» № 578-ос від 10 серпня 2012 року, на підставі Правил прийому Державного закладу «Дніпровська медична академія МОЗ України» у 2012 році та рішення приймальної комісії від 10 серпня 2012 року, протоколу №18 ОСОБА_1 було зараховано на перший курс державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» (а.с. 10-11).

01 вересня 2012 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем було укладено Угоду про підготовку фахівця з вищою освітою №262, за напрямом підготовки лікувальна справа, згідно умов якої відповідач зобов`язався, серед іншого, прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку (а.с. 6).

Відповідно до Наказу за підписом ректора, професора Державного закладу «Дніпровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» ОСОБА_3 №527-ос від 23 червня 2018 року «Про завершення навчання» ОСОБА_1 присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю, видано документ про вищу освіту у зв`язку із завершенням навчання (а.с. 12-13).

Відповідно до Наказу за підписом ректора, професора Державного закладу «Дніпровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» ОСОБА_3 та проректора з економіки ОСОБА_4 «Про зарахування до очної інтернатури лікарів-інтернів 2018-2019, 2020, 2021 н.р. (бюджетна основа) № 779-ос від 30.08.2018 року, в пункті 15 розділу 608 Кафедра педіатрії, сімейної медицини та клінічної лабораторної діагностики ФПО (фах: загальна практика - сімейна медицина), вбачається, що ОСОБА_1 зараховано до очної частини інтернатури на кафедри академії (а.с. 14-16).

Згідно Наказу Державного закладу «Дніпровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» №964 від 28.09.2018 року «Про відрахування (очна частина інтернатури бюджетна основа) ОСОБА_1 , лікаря-інтерна 1-го року навчання на кафедрі педіатрії, сімейної медицини та клінічної лабораторної діагностики за фахом «загальна практика - сімейна медицина», відраховано з 24.09.2018 року з очної частини інтернатури як такого що не приступив до занять в інтернатурі (за порушення правил внутрішнього трудового розпорядку) (а.с.17).

Наказом МОЗ України №473 від 16.03.2021 року змінено тип та перейменовано державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України на Дніпровський державний медичний університет (а.с.23-24).

Мотивувальна частина

Позиція суду та застосовані норми права

Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договірне зобов`язання - це відносне правовідношення між юридично рівними і майново самостійними особами, що виникає на підставі укладеного договору, який виражає їх загальну волю на досягнення цивільно-правових результатів майнового чи немайнового характеру, настання яких відбувається у разі здійснення боржником певних активних дій, що відповідають праву вимоги кредитора і не зачіпають прав і законних інтересів третіх осіб, що не є учасниками зазначеного правовідношення. Оскільки метою договірних зобов`язань є досягнення їх сторонами певних правових результатів, особливого значення набуває їх виконання. Виконання зобов`язання - це вчинення кредитором і боржником дій, що становлять його предмет. При виконанні різноманітних договірних зобов`язань суб`єкти мусять керуватися загальними засадами, що йменуються принципами виконання зобов`язання. І в сучасних умовах до них відносять принципи належного та реального виконання зобов`язання, які, до речі, традиційно вважались такими.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , закінчивши навчання за кошти державного бюджету України в Дніпровському державному медичному університеті, відмовився відпрацювати трирічний термін відповідно до направлення за державним замовленням. Отже, ОСОБА_1 не було дотримано вимоги угоди № 262, укладеної 01 вересня 2012 року між ним та Дніпровським державним медичним університетом, у частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу.

Судом також встановлено, що відповідно до розрахунків позивача, з державного бюджету на навчання відповідача як студента медичного факультету Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» Тильного В.В. (випуск 2018 р.) за навчальний період 2012-2018 року було витрачено 265 914,63 грн. та витрачено кошти з державного бюджету на навчання в інтернатурі Дніпропетровського державного медичного університету за навчальні роки 2018-2019 року були витрачені 1953,24 грн. (а.с. 18).

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, було затверджено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок працевлаштування випускників ВНЗ), підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, пунктом 3 якого передбачено, що цей Порядок поширюється на осіб, які навчаються за спеціальністю медичного профілю.

Згідно з пунктом 4 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1.

Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту», пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» (чинна на час укладення угоди про підготовку фахівця) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367.

Відповідно до зазначених вище нормативних актів випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367 затверджено Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Порядок працевлаштування № 367), пунктом 6 цього Порядку передбачено, що випускники, які уклали угоду з вищим закладом освіти після зарахування на навчання, зобов`язані відпрацювати за місцем призначення не менше ніж три роки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) зазначено, що «вирішуючи спори про стягнення коштів за навчання судам слід керуватися таким. Якщо між сторонами укладеної угоди про підготовку фахівця з вищою освітою передбачений обов`язок цього фахівця після закінчення відповідного навчання відпрацювати три роки, наприклад, в закладі охорони здоров`я, куди цей фахівець (випускник) буде направлений за розподілом, а також його обов`язок компенсувати (відшкодувати) замовнику його навчання вартість витрат цього замовника на це навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (наприклад, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом), то зазначене зобов`язання з відшкодування витрат на навчання є цивільно-правовим договірним зобов`язанням.

Велика Палата Верховного Суду вважає розумним та справедливим відповідне договірне зобов`язання щодо відпрацювання фахівцем після закінчення відповідного навчання трьох років за направленням замовника такого навчання, який оплатив навчання фахівця.

Крім того, ВП ВС наголосила, що:

- отриману випускником вищого навчального закладу під час навчання академічну стипендію слід вважати такою, що входить до складу витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом).

- зобов`язання випускника вищого навчального закладу щодо повернення здійснених на навчання витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі його неприбуття за направленням або відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом) є мірою цивільно-правової відповідальності цього випускника і водночас способом захисту майнових прав та інтересів замовника навчання.

На переконання Великої Палати Верховного Суду покладення на фахівців, які отримали вищу освіту безкоштовно за державним замовленням, обов`язку щодо оплатного відпрацювання (на умовах не гірших, ніж ті, які надаються іншим працівниками державного сектора економіки) за направленням держави протягом визначеного періоду часу (трьох років) не суперечить самій суті конституційного права на безкоштовну вищу освіту і в сучасних умовах економічного розвитку країни відповідає інтересам суспільства, щодо отримання від держави якісних послуг у відповідних секторах» (пункти 66-68).

Зазначене узгоджується із правовими висновками, які містяться у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року у справі № 607/9099/15-ц (провадження № 61-694св17), від 19 вересня 2018 року у справі № 607/3690/17 (провадження № 61-1116св17), від 31 жовтня 2018 року у справі № 607/3681/17-ц (провадження № 61-26840св18 ), від 15 травня 2019 року у справі № 598/760/17 (провадження № 61-14476св18), від 30 січня 2019 року у справі № 607/3682/17 (провадження № 61-32084св18), від 26 червня 2019 року у справі № 607/7122/17-ц (провадження № 61-27937св18).

Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 , добровільно підписуючи угоду від 01 вересня 2012 року № 262, погодився на працевлаштування її навчальним закладом, отримав направлення на роботу та, навчаючись за кошти державного бюджету, погодився відшкодувати вартість свого навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років.

Суд відхиляє доводи ОСОБА_1 , викладені у відзиві на позовну заяву, щодо необґрунтованості наданих відповідачем відомостей про вартість навчання, з огляду на таке.

Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на спростування наданих позивачем відомостей про вартість навчання відповідача.

Також безпідставними є доводи ОСОБА_1 , щодо звільнення дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування від плати за навчання в державних і комунальних навчальних закладах усіх рівнів, враховуючи наступне.

Закон України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" визначає правові, організаційні, соціальні засади та гарантії державної підтримки дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа, і є складовою частиною законодавства про охорону дитинства (надалі - Закон № 2342-IV від 13 січня 2005 року).

Статус дитини-сироти надає право на повне державне забезпечення і отримання передбачених законодавством пільг, зокрема, стипендії у розмірі передбаченому Законом, обов`язок по виплаті якої покладено на навчальний заклад, право першочергового вступу, виплату компенсації на придбання одягу у разі працевлаштування, виплата спеціальних стипендій тощо.

Так згідно з статті 8 Закону № 2342-IV від 13 січня 2005 року держава здійснює повне забезпечення дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа. Допомога та утримання таких дітей не можуть бути нижчими за встановлені мінімальні стандарти, що забезпечують кожній дитині рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку на рівні, не нижчому за встановлений прожитковий мінімум для таких осіб. Право на повне державне забезпечення в навчальних закладах мають діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, віком до вісімнадцяти років та особи з числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, при продовженні навчання до 23 років або до закінчення відповідних навчальних закладів. Дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, особам із їх числа, які навчаються, крім повного державного забезпечення, виплачується соціальна стипендія, а так само і до завершення навчання виплачується щорічна допомога для придбання навчальної літератури в розмірі не менше трьох місячних соціальних стипендій, посадових окладів, які їм призначені.

Дійсно статтею 39-1 Закону № 2342-IV від 13 січня 2005 року діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, а також особи із їх числа звільняються від плати за навчання в державних і комунальних навчальних закладах усіх рівнів.

В той же час, зміст Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» не дає підстави для висновку про розповсюдження визначених ним державних гарантій на дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, в разі їх навчання на підставі договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі, в якій передбачений обов`язок цього фахівця після закінчення відповідного навчання відпрацювати три роки, наприклад, в закладі охорони здоров`я, куди цей фахівець (випускник) буде направлений за розподілом, а також його обов`язок компенсувати (відшкодувати) замовнику його навчання вартість витрат цього замовника на це навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням .

Так, у разі укладання такої угоди, між випускником та навчальним закладом виникають цивільно-правові зобов"язальні відносини, що випливає з Закону України "Про освіту", 1991 року, який в цій конкретній ситуації був чинним на момент виникнення спірних правовідносин.

Як зазначається в Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тобто, якщо частина друга статті 52 Закону України "Про освіту" 1991 року була чинною на час вступу студента до вищого навчального закладу, та особа, яка претендує на отримання вищої освіти, добровільно підписала угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, навчалася за кошти державного бюджету, погодилася відшкодувати вартість цього навчання, погодилася на працевлаштування її відповідним навчальним закладом на умовах зазначеної угоди та отримала направлення на роботу, то у разі відмови цієї особи відпрацювати відповідно до умов зазначеної угоди встановлений термін відпрацювання заклад освіти, який забезпечив відповідне навчання цієї особи, може в судовому порядку стягнути з неї кошти за навчання.

Відповідно до частини другої статті 52 Закону України «Про освіту» (в редакції, чинній з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення угоди між сторонами у справі, а саме від 01 вересня 2012 року), пункту 2 Указу Президента № 77/96, пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ (редакція чинна на час укладення угоди ) та пункту 21 Порядку працевлаштування № 367 (редакція чинна на час укладення угоди ) випускник має обов`язок відшкодувати у встановленому порядку до Державного або місцевого бюджетів вартість його навчання та компенсувати замовникові його навчання всі витрати цього замовника на це навчання за наступних умов, погоджених між ним та відповідним навчальним закладом, який здійснив відповідне навчання за рахунок Державного бюджету, а саме: випускник після отримання вищої освіти повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні його на роботу, та відпрацювати обумовлений угодою на його навчання термін; цього випускника звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої. При цьому незгода цього випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за відповідним призначенням.

У разі неприбуття молодого фахівця за направленням або його відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (відповідно до пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ).

Крім того, пунктом 21 чинного Порядку працевлаштування № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати на освіту.

Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року (справа № 607/9099/15-ц), від 19 вересня 2018 року (справа № 607/3690/17), від 31 жовтня 2018 року (справа № 607/3681/17-ц), від 15 травня 2019 року (справа № 598/760/17), від 30 січня 2019 року (справа № 607/3682/17), від 26 червня 2019 року (справа № 607/7122/17-ц).

Також державою створені додаткові гарантії у разі працевлаштування таких дітей відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 1994 року № 226 «Про поліпшення виховання, навчання, соціального захисту та матеріального забезпечення дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування»

Обов`язок особи, яка зобов`язалась відпрацювати за направленням після завершення її навчання за рахунок коштів держави, не передбачає втручання у її права, гарантовані статтею 4 Конвенції щодо заборони примусової чи обов`язкової праці. ЄСПЛ підкреслює, що не кожна праця, яку вимагають від особи під загрозою «покарання», становить заборонену цим положенням «примусову чи обов`язкову працю». Слід врахувати, зокрема, характер і обсяг даної діяльності, вільне укладення відповідних домовленостей (угод) у зв`язку із чим особа усвідомлює принцип і обсяг свого зобов`язання, яке вона бере, отримуючи безкоштовну освіту тощо. Такі обставини дозволяють відрізнити «примусову працю» від роботи, якої можна розумно вимагати за відповідних обставин. В протилежному випадку ЄСПЛ застосовує поняття «непропорційний тягар» та перевіряє, чи на особу було накладено такий тягар, що є єдиним чинником, на підставі якого ЄСПЛ може встановити порушення пункту 2 статті 4 Конвенції.

Крім того, обов`язок особи відшкодувати на користь держави кошти, витрачені на її навчання (пов`язані із цим витрати, їх окремі види тощо) за невиконання вимоги про відпрацювання за направленням не є втручанням у право власності особи, гарантоване статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції, та не становить порушення принципу пропорційності. Відповідно до практики ЄСПЛ такі суми відшкодування на корить держави можуть визначатись з урахуванням вартості навчання, виплат на утримання особи, яка навчається (наприклад, вартість проживання, їжі та обладнання, наданих особі під час навчання), субсидованої державою стипендії особі, яка навчається.

ОСОБА_1 добровільно підписуючи угоду від 01 вересня 2012 року, погодився на працевлаштування його навчальним закладом, отримав направлення на роботу та, навчаючись за кошти Державного бюджету, погодився відшкодувати вартість свого навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років.

Позивачем створені всі належні умови на виконання договірних зобов"язань, а відповідач здобув вищу освіту за фахом "загальна практика - сімейна медицина" за рахунок державного бюджету, зарахований як лікар-інтерн кафедри педіатрії, сімейної медицини та клінічної лабораторної діагностики, однак відмовився від проходження інтернатури.

Отже, відповідачем не було дотримано вимог законодавства та умов Угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2012 року в частині його зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу. Таким чином судом встановлено, що відповідачем було порушено право позивача на повернення йому витрат на навчання.

Що стосується посилань відповідача та його представника на нікчемність правочину, суд зазначає наступне.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків шляхом укладання правочинів, суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами 2 та 3 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2, 3, 4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина 3 статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого, вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Схожий за змістом правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17, від 30 червня 2020 року у справі № 310/4921/17.

Подаючи заяву про скасування заочного рішення, а так само й додаткові пояснення відповідач та його представник обґрунтовують свої заперечення тим, що угоду на начання укладено ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у віці 17 років, тобто коли він був неповнолітнім, та окрім того, визнаний дитиною, позбавленою батьківського піклування, а отже така угода потребувала згоду піклувальника на підписання такої угоди. У договорі відсутній підписи піклувальника, що свідчить про відсутність схвалення ними правочину, укладеного неповнолітньою дитиною.

Статтею 32 ЦК України визначено, що дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років має неповну цивільну дієздатність, в той же час має право самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами, окрім того вчиняти інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

Згідно з статтею 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. Правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.

В той же час, згідно статті 221 ЦК України правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні.

Враховуючи, що угода від 01.09.2012 року укладена з неповнолітнім ОСОБА_1 у віці 17 років (досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 ), на відміну від угод, що укладаються малолітніми, як відповідач, так і заінтересована особи не були позбавлені права розірвати її, а так само звернутись до суду щодо її оспорювання.

Судом встановлено, що починаючи з 01 вересня 2012 року ОСОБА_1 навчався в місті Дніпро у вищому навчальному закладі, тобто виїхав з міста Кривий Ріг, де проживав з піклувальником, про що не міг не знати призначений органом опіки та піклування піклувальник ОСОБА_5 .

ОСОБА_1 мав вільне волевиявлення та власний намір на укладання договору, вказані дії були схвалені піклувальником, оскільки доказів, що ОСОБА_5 не знала і не могла знати, що її підопічний виїхав за межі міста на тривалий час на навчання у вищий навчальний заклад для здобуття освіти за спеціальністю "лікарська справа" суду не представлено.

Крім того, піклувальник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , починаючи з 01 вересня 2012 року не розірвала договір, не зверталася до суду із заявою про визнання його недійсним або таким, що порушує її права та інтереси, а сам відповідач належним чином виконував умови договору, відвідував заняття, виконував навчальний план, отримував стипендію, приймаючи таким чином виконання умов угоди зі сторони навчального закладу, що спростовує твердження сторони відповідача про нвкчемність угоди та відсутність схвалення.

За таких обставин суд приходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь Дніпровського державного медичного університету підлягають стягненню витрати на навчання у розмірі 267 867,87 грн., а отже позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача на користь позивача повинно бути стягнуто судовий збір у розмірі 4019,00 грн.

На підставі ст.ст. 509, 526, 610, 611, 625, 629 Цивільного кодексу України та керуючись 2, 4, 81, 82, 128, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 280-282 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов Дніпровського державного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 на користь Дніпровського державного медичного університету, (), місце знаходження: місто Дніпро, вулиця Володимира Вернадського, будинок 9, витрати на навчання у розмірі 267 867,87 грн. (двісті шістдесят сім тисяч вісімсот шістдесят сім гривень вісімдесят сім копійок) на розрахунковий рахунок Позивача №7931, банк: ДКСУ м. Київ.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 на користь Дніпровського державного медичного університету, (), місце знаходження: місто Дніпро, вулиця Володимира Вернадського, будинок 9, судовий збір у розмірі 4019,00 грн. (чотири тисячі дев`ятнадцять гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно з пп. 15.5 п. 15 частини першої Перехідних положень Розділу XIII ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення складено та підписано 10 жовтня 2022 року.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

- позивач: Дніпровський державний медичний університет, (), місце знаходження: місто Дніпро, вулиця Володимира Вернадського, будинок 9;

- відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя: О. В. Чайкіна