03.10.2022 Єдиний унікальний номер 205/5337/22
Провадження № 2/205/2564/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2022 року м. Дніпро

Суддя Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Терещенко Т.П., ознайомившись з матеріалами позовної заяви Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за шкоду завдану державі,

В С Т А Н О В И В:

22 серпня 2022 року представник військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою.

22 серпня 2022 року відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України надісланий запит до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради для визначення зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання відповідача.

Згідно відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 30 вересня 2022 року відсутня інформація щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_1 .

Разом з тим, в матеріалах позовної заяви зазначено місце реєстрації відповідача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що свідчить про останнє відоме місце реєстрації відповідача в Новокодацькому районі міста Дніпра.

В позовній заяві представник позивача просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України грошові кошти за шкоду завдану державі в сумі 5 390,89 грн., а також судовий збір у розмірі 2 481 грн.

Вивчивши матеріали позовної заяви, доходжу висновку про відмову у відкритті провадження у зазначеній справі з таких підстав.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключено суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

У пункті 24 рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) від 20 липня 2006 року Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. (…) Термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)". З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені в частині першій статті 19 ЦПК України.

Так, за приписами ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. Пунктами 1 та 2 частини 1 статті 4 КАС України встановлено, що адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. У свою чергу, публічно-правовий спір спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Статтею 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У цій справі позов пред`явлено військовою частиною до фізичної особи військовослужбовця, якого звільнено 29 листопада 2019 року, про стягнення майнової шкоди, завданої державі шляхом переплати грошового забезпечення за перевикористанні відповідачем дні щорічної основної відпустки за 2019 рук у кількості восьми календарних днів у розмірі 2 889,57 грн. та вартості виданого відповідачу речового майна, строки насіння якого не закінчилися, у розмірі 2 501,32 грн.

Звертаючись до суду із зазначеним позовом, військова частина НОМЕР_1 , крім посилання на загальні положення ЦК України, також посилається на нормативні акти, які регулюють проходження військової служби, визначають обов`язки військовослужбовців та унормовують питання матеріальної відповідальності військовослужбовців за завдану ними матеріальну шкоду під час проходження військової служби.

За змістом 1, 4 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Зазначеними нормами права прямо передбачено, що військова служба є публічною службою.

На віднесенні посад військовослужбовців до різновиду публічної служби неодноразово наголошував Верховний Суд у своїх рішеннях, зокрема, у постановах від 12.06.2019 у справі №707/1679/17 та від 04.09.2019 у справі № 522/16964/15.

Відповідно до правових висновків, висловлених Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 826/7431/16 та від 22 січня 2020 року в справі № 813/1045/18, спори що виникають внаслідок зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

Як слідує з матеріалів справи, вказаний спір виник у правовідносинах, пов`язаних з проходженням відповідачем військової (публічної) служби, отже, такий спір є публічно-правовим.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи, що між сторонами у справі виник публічно-правовий спір, який, з врахуванням суб`єктного складу його учасників та правовідносин, що виникли між сторонами, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому суддя дійшов висновку про те, що наявні підстави, визначені п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, для відмови у відкритті провадження в цивільній справі, оскільки вказана позовна заява не підлягає розгляду в судах за правилами ЦПК України.

За таких обставин у відкритті провадження в цивільній справі Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України необхідно відмовити.

Керуючись ст. 19, п. 1 ч. 1 ст. 186, ст.ст. 259-261, 353, 354 ЦПК України, суддя

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовною заявою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за шкоду завдану державі.

Роз`яснити позивачу, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її постановлення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Т.П. Терещенко

.