Провадження №6/447/22/22
Справа №447/1854/18
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2022 Миколаївський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Бачуна О.І. ,

з участю секретаря Данилів О.І., представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому у судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_2 про поворот виконання судового рішення суду у справі №447/1854/18

встановив:

Заявник звернувся до суду з заявою про поворот виконання судового рішення у справі №447/1854/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третьої особи Роздільської селищної ради Миколаївського району Львівської області про усунення перешкод у користування приватизованою земельною ділянкою, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивує, тим, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 16.05.2019 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні приватизованою присадибною земельною ділянкою, по АДРЕСА_1 шляхом знесення металевої опори з фундаментом та 6 (шести) сонячних панелей - відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 04.02.2020 рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 16.05.2019 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_3 в користуванні приватизованою присадибною земельною ділянкою, шляхом демонтажу 6 (шести) штук сонячних панелей встановлених ОСОБА_2 , які розміщені з виносом за спільну межу між земельними ділянками в бік земельної ОСОБА_3 (земельна ділянка АДРЕСА_1 ).

Постановою Верховного Суду від 22.09.2021 р. постанову Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання усунути перешкоди шляхом демонтажу шести сонячних панелей скасовано та передати справу № 447/1854/18 в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

15.02.22 р. Львівським апеляційним судом було винесено постанову, якою було відмовлено у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4 , та залишено рішення суду першої інстанції без змін.

Через те, що постанова Львівського апеляційного суду від 04.02.2020 перебувала на примусовому виконанні, то із ОСОБА_2 було стягнуто 16323 грн. 94 коп. Оскільки постанова державного виконавця винесена на підставі саме цього судового рішення, тому заявник просить здійснити поворот його виконання

В судовому засіданні представник заявник адвокат Тарасенко Л.Л. заяву про поворот виконання рішення підтримав, просив її задоволити.

Представник ОСОБА_3 адвокат Гивель В. у судовому засіданні заяву про поворот виконання рішення визнав частково, подав до суду письмові заперечення. Не заперечують, щодо стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 5625,40грн., що стягненні відповідно до постанови апеляційного суду. Заяву про стягнення судових витрат просив залишити без розгляду.

Відповідно до ч. 10 ст. 444 ЦПК України, заява про поворот виконання рішення суду розглядається у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника у двадцятиденний строк з дня надходження заяви, проте їх неявка не перешкоджає її розгляду.

Суд, дослідивши матеріали заяву, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, приходить до висновку, що заява підлягає до часткового задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 16.05.2019 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні приватизованою присадибною земельною ділянкою, по АДРЕСА_1 шляхом знесення металевої опори з фундаментом та 6 (шести) сонячних панелей - відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 04.02.2020 рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 16.05.2019 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_3 в користуванні приватизованою присадибною земельною ділянкою, шляхом демонтажу 6 (шести) штук сонячних панелей встановлених ОСОБА_2 , які розміщені з виносом за спільну межу між земельними ділянками в бік земельної ОСОБА_3 (земельна ділянка АДРЕСА_1 ). Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 1857,40 грн. судового збору та 3768 грн. витрат за проведення експертизи.

Постановою Верховного Суду від 22.09.2021 р. постанову Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зобов`язання усунути перешкоди шляхом демонтажу шести сонячних панелей скасовано та передано справу № 447/1854/18 в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Львівського апеляційним суду від 15.02.2022 рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 16.05.2019року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зобовязання усунути перешкоди шляхом демонтажу шести соянчних панелей залишено без змін.

Судом встановлено, що 12.05.2020року державним виконавцем Миколаївського РВ ДВС Чорною М.І. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №62035710 про примусове виконання виконавчого листа №447/1854/18 виданого Миколаївським районним судом Львівської області 14.04.2020. 12.05.2020 державним виконавцем винесено постанову про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 9446 грн. за демонтаж 6 шт. сонячних панелей.

08.05.2020року державним виконавцем Миколаївського РВ ДВС Геряк К.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №62034801 про примусове виконання виконавчого листа №447/1854/18 виданого Миколаївським районним судом Львівської області 14.04.2020 про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 3768,00грн. витрат на проведення експертизи. За вчинення вказаних дій виконавець стягнув з боржника виконавчий збір в розмірі 376,8 грн. та витрати на проведення виконавчих дій в розмірі 230 грн.

12.05.2020року державним виконавцем Миколаївського РВ ДВС Комарницькою О.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №62035413 про примусове виконання виконавчого листа №447/1854/18 виданого Миколаївським районним судом Львівської області 14.04.2020 про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 1857,40 грн. судового збору. За вчинення вказаних дій виконавець стягнув з боржника виконавчий збір в розмірі 185,74 грн. та витрати на проведення виконавчих дій в розмірі 123 грн.

Тобто з ОСОБА_2 стягнено витрати, пов`язані з виконанням рішення суду від 04.02.2022, яке в подальшому було скасовано, в загальному розмірі: 16 323,94 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 444 ЦПК України, суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення, він відмовляє в позові повністю.

У відповідності до ч. 9 ст. 444 ЦПК України, якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої третьої цієї статті, заява відповідача про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно ч. 6 ст. 444 ЦПК України, до заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним або приватним виконавцем.

Конституційний суд України у своєму рішенні від 02.11.2011 року № 13-рп/2011 зазначив, що поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна, оскільки правова підстава для набуття майна відпала.

Поворот виконання - це спосіб захисту прав боржника, який полягає у поверненні йому стягувачем всього одержаного за скасованим рішенням.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Виконавчий збір, стягнутий з боржника в порядку, встановленому ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» відноситься до коштів виконавчого провадження (п.1 ч.1 ст.42 Закону України «Про виконавче провадження»).

Питання про стягнення з боржника виконавчого збору вирішується відповідною постановою державного виконавця (ч.4 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження»), а не рішенням суду.

Таким чином, стягнутий в процесі виконання рішення суду виконавчий збір не є тими грошовими коштами, які були стягнуті з боржника за рішенням суду, яке вподальшому було скасоване, а є коштами виконавчого провадження, які не підлягають поверненню в порядку повороту виконання рішення суду.

Подібний за змістом правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 31 березня 2021 року у справі №296/7644/17, який відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України враховується судом при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Крім того, згідно п.3 ч.1 ст.42 Закону України «Про виконавче провадження» до коштів виконавчого провадження належать стягнуті з боржника кошти на витрати виконавчого провадження.

За змістом ч.2 ст.42 Закону України «Про виконавче провадження» витрати органів державної виконавчої служби, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Відповідно до п.2 розділу VІ «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 (з наступними змінами), витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження. Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження. Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору; стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу). До додаткових витрат виконавчого провадження належать витрати виконавчого провадження, які не визначені цим пунктом як мінімальні витрати виконавчого провадження. Якщо під час примусового виконання рішення органом державної виконавчої служби було здійснено додаткові витрати виконавчого провадження, виконавець на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум виносить постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження, в якій зазначає розміри та види додаткових витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні.

Судом встановлено, що державним виконавцем 12.05.2020 винесено постанову про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 9446,00грн.

Судом встановлено, що постановою державного виконавця від 12.05.2020 року визначено розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 230 грн.

Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

При цьому, в силу положень частини третьої статті 45 Закону України «Про виконавче провадження», основна винагорода виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

За змістом частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» постанови виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами , іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду у порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справах № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18) та № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 545/2246/15-ц (провадження № 14-639цс18), від 03 та 10 квітня 2019 року у справах № 370/1288/15 (провадження № 14-612цс18) та № 766/740/17-ц (провадження № 14-664цс18).

Наведене, у свою чергу, свідчить про те, що питання про повернення боржнику стягнутої державним виконавцем винагороди виконавця та витрат виконавчого провадження у загальному розмірі 10697,06 грн, має вирішуватися не в порядку повороту виконання рішення суду.

Питання повернення боржнику стягнутої у ході виконавчого провадження винагороди державного виконавця та витрат виконавчого провадження, у зв`язку зі скасуванням судом рішення після його виконання, не підлягає вирішенню у порядку, передбаченому статтею 444 ЦПК України, а тому заяву ОСОБА_2 про поворот виконання рішення суду слід задоволити частково, стягнути з ОСОБА_3 кошти отримані від ОСОБА_2 в порядку виконання постанови суду апеляційної інстанції від 04.02.2021 в сумі 3768грн.- витрати на проведення експертизи та судовий збір в сумі 1857,40 грн., а в загальному 5625,4грн., а в частині вимог про повернути грошові кошти у розмірі 10697,06 грн., необхідно відмовити.

Щодо заяви ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 витрат на правову допомогу, то такі підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 133 ЦПК України , встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як встановлено судом, між ОСОБА_2 та Адвокатським об`єднанням « Тарасенко, Скочипець і партнери» в особі Тарасенка Л.Л.. укладено Договір про надання правової допомоги №25/07/22 від 25.07.2022 року .

Відповідно до акту №03/10/22 від 03.10.2022року про надання послуг, загальна вартість наданих ОСОБА_2 адвокатом правових послуг становить 10000гривень.

Інформація про те, що вказана сума була перераховано адвокату Тарасенку Л.Л. в матеріалах справи відсутня.

Суд вважає, що визначена адвокатом сума гонорару є не належно обґрунтованою, такою, що не в повній мірі відповідає складності справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, обсягом, наданих адвокатом послуг, та пропорційної задоволенню позовних вимог, у зв`язку з чим вказана сума підлягає частковому відшкодуванню .

З огляду на те, що заявлені витрати на правову допомогу в сумі 10000 грн. є не співрозмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді першої інстанції, затраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, суд дійшов висновку про часткове задоволення заявлених вимог про стягнення витрат на правову допомогу. Суд вважає, що з відповідача в користь позивача необхідно стягнути 2000 гривень витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст.259,354,444 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_2 про поворот виконання рішення у справі №447/1854/18 задоволити частково.

В порядку повороту виконання постанови Львівського апеляційного суду від 04.02.2020, ухваленого в цивільній справі №447/1854/18, стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 в користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 грошові кошти в сумі 5625 (п`ять тисяч шістсот двадцять п`ять ) гривень 40 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 в користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 2000 ( дві тисяч) гривень витрат на правову допомогу.

В решті заяви - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 11.10.2022

Суддя Бачун О. І.