Провадження № 22-ц/801/1487/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шаміна Ю. А.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2022 рокуСправа № 127/15354/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання: Ковальчук О.А.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 червня 2022 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Шаміної Ю.А., дата складення повного тексту судового рішення 04 липня 2022 року,

встановив:

В червня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, який в подальшому був уточнений, про усунення перешкод у користуванні власністю.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 належить на праві власності 39/100 часток, а відповідачу ОСОБА_3 належить на праві власності 61/100 часток квартири АДРЕСА_1 .

Позивач постійно проживає у вказаній квартирі, тоді як відповідач ОСОБА_3 особисто житлом не користується та здає в оренду відповідачу ОСОБА_2 .

На переконання позивача, відповідач ОСОБА_2 постійно чинить їй перешкоди в користуванні кухнею, зокрема викинув її кухонний столик, пральну машину, не допускає до плити та умивальника.

За фактом чинення позивачу перешкод у користуванні кухнею, ОСОБА_1 неодноразово зверталась за захистом до працівників поліції, що зафіксовано в зверненнях від 20 серпня 2019 року, 29 січня 2020 року, 03 квітня 2020 року.

Крім того ОСОБА_1 зазначає, що вказані перешкоди зі сторони відповідача ОСОБА_2 позначились на її здоров`ї, у зв`язку із чим їй неодноразово надавалась медична допомога.

Відповідач продовжує чинити їй перешкоди в користуванні кухнею.

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із вказаним позовом, в якому вона просила зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкод в користуванні кухнею (на плані означена літ. VII), яка розташована в квартирі АДРЕСА_1 : надати можливість користуватися особистим кухонним столиком; пральною машиною; допускати до плити та умивальника.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивачем не доведено, що відповідачами чиняться їй перешкоди у користуванні кухнею та предметами, що знаходяться в ній.

Не погоджуючись з таким рішенням суду позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку позивача суд попередньої інстанції не звернув увагу на пояснення відповідачів в судовому засіданні щодо можливості їй користуватися кухнею на обмеженій площі відповідно до часток права власності, що є доказом чинення їй перешкод. Поряд з цим, як доказ чинення їй перешкод, посилається на звернення до працівників поліції. Крім того вважає, що місцевим судом невірно оцінено показання допитаних свідків. Вважає невірним висновок суду, щодо відсутності замків на дверях, як доказу не чинення їй перешкод у користуванні кухнею.

Відповідачі не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направили, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення учасників судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, заперечення викладені у відзиві на апеляційну скаргу, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 39/100 частки квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва на право власності на житло від 10 лютого 2004 року, зареєстроване КП «ВООБТІ» 24.03.2004 за реєстр. №347/49397 і записано в реєстр. книгу №557 (а.с. 9).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 27 вересня 2019 року державним реєстратором виконавчого комітету Вінницької міської ради Вихристюк М.А., індексний номер витягу 182710904, квартира, яка складає 39/100 частки квартири АДРЕСА_2 складається з: частини коридору 1 площею 2,2 кв.м, кімнати 3 площею 12.3 кв.м, кладової 4 площею 0,4 кв.м, частини кухні VІІ а площею 2.1 кв.м, частини душової 5 площею 0,5 кв.м, частини туалету 6 площею 0, 5 кв.м., частини вмивальника 7 площею 0, 3 кв.м., кладової 8 площею 0,3 кв.м, частини балкону площею 0,2 кв.м. Загальна площа 18.8 кв.м., житлова площа 12,3кв.м. (т. 1, а.с.10).

Відповідно до договору дарування квартири серія ННХ №918056 від 22 серпня 2019 року ОСОБА_3 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_2 , яка становить 61/100 частку квартири за АДРЕСА_1 . До складу зазначеної квартири входять: кімната, площею 19,5 кв.м, частина кухні площею 3,4кв.м., частина умивальника площею 0,4 кв.м, частина коридору площею 3,8 кв.м, частини туалету площею 0,7 кв.м, частина душової площею 0,7 кв.м. Квартира обладнана балконом (терасою) площею 0,3 кв.м. Загальна площа квартири становить 28,8 кв.м, житлова 19,5 кв.м (а.с. 68-69).

Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 22 серпня 2019 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Кметюк С.А., індексний номер витягу 178453952, квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , належить на праві власності ОСОБА_3 (а.с. 70).

Відповідно до довідок Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради №51001, №51002, №51003 від 23 липня 2021 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4 - з 14 лютого 2018 року, ОСОБА_5 - з 24 вересня 2018 року, ОСОБА_2 - з 18 листопада 2020 року. (а.с. 72-74).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Це конституційне положення пов`язане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

За статтею ж 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Ст. 358 ЦК України передбачає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Згідно з частиною першою статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначеними нормами закону закріплено принцип непорушності права приватної власності в тому числі спільної часткової та сумісної, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника (в тому числі частини майна) володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику майна чи його частини право вимагати усунення будь-яких порушень його права, зокрема, права користування.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

З роз`яснень, які містяться у пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 05 Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав слідує, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналіз наведених норм права свідчить, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав, позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Вказані висновки викладені у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 червня 2018 року у справі № 725/5551/16-ц.

Водночас, ч. 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись з позовом до суду позивач просила зобов`язати відповідача не чинити їй перешкод у користуванні кухнею, яка розташована в квартирі АДРЕСА_1 , зокрема надати можливість користуватись особистим кухонним столиком, пральною машиною, допускати до плити та умивальника.

Поряд з цим, як вірно встановлено судом першої інстанції, з долучених до матеріалів справи фотосвітлин (т. а.с. 29-32, 49-52, 82-95, 202-205) вбачається, що позивач має доступ до кухні, де розташовано кухонний стіл, встановлені пральна машина, плита та умивальник, а також розміщені інші особисті предмети позивача. На вхідних дверях до кухні відсутні замки.

Зазначені обставини щодо вільного доступу до кімнати загального користування і відсутності перешкод у користуванні встановлених у кухні, зокрема пральною машиною, плитою, умивальником також підтверджено у судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивачкою ОСОБА_1 .

Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що між сторонами відсутній порядок користування квартирою, відсутні докази належності позивачці спірних побутових речей, а саме їх придбання за її кошти, а також не зазначено можливих варіантів їх розміщення на території кухні, або ж знаходження там раніше.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про недоведеність позивачем порушення її прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема того, що відповідачем чиняться їй перешкоди у користуванні кухнею та предметами, що знаходяться в ній.

Доводи апеляційної скарги про те, що вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів стосовно чинення їй перешкод відповідачем у користуванні, зокрема, кухнею не є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки не спростовує вищевикладених висновків.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета