РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 183/6435/21

№ 2/183/1518/22

05 жовтня 2022 року м.Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Оладенко О.С.

за участю секретаря судового засідання Павлюк А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення з житлового будинку,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення особи із жилого приміщення без права надання іншого помешкання та просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 ; виселити відповідачів із вказаного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення.

Позов мотивовано тим, що на підставі договору дарування від 08 вересня 2021 року вона є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . За даною адресою проживають та зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не є членами сім`ї позивача. Вважає, що своїми діями відповідачі порушують права позивача на розпорядження та володіння майном. Посилаючись на ст.ст. 316,317,319,391 ЦК України, просить позов задовольнити.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2021 року провадження у справі відкрито, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін.

15.02.2022 відповідачем ОСОБА_2 подано письмові пояснення, у яких просить у позові відмовити. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що спірне нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Відповідач вважає себе співвласником майна, проживає у будинку з 1997 року.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно і належним чином.

Суд,вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.

Так, судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 08 вересня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №1009, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Аляб`євою Я.С., ОСОБА_5 безоплатно передав у власність ОСОБА_1 належний йому на праві власності житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7-8).

Згідно п.1.2 Договору будинок належить Дарувальнику на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.01.2021, справа №183/4398/20.

Відповідно до п.1.10 Договору дарувальник повідомляє про те, що на момент посвідчення цього договору у вказаному об`єкті знаходяться на реєстраційному обліку наступні особи: ОСОБА_4 , 1974 р.н., ОСОБА_3 , 1995 р.н., ОСОБА_2 , 1977 р.н.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № від 08.09.2021, житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності, частка 1/1, ОСОБА_1 (а.с.9).

Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої виконавчим комітетом Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 13.09.2021, у спірному житловому будинку зареєстровано троє осіб - ОСОБА_4 , 1974 р.н., ОСОБА_3 , 1995 р.н., ОСОБА_2 , 1977 р.н. (а.с.10). Аналогічні відомості зазначені у довідці від 24.05.2021 (а.с.11).

Як вбачається з копії паспорта ОСОБА_2 , остання з 24 вересня 1997 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.44-46) .

Відповідач ОСОБА_3 у спірному будинку зареєстрований з 29.03.2012, також не здійснював зняття з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, що підтверджується копією паспорта (а.с.49).

З наданого відповідачкою акту фактичного проживання вбачається, що станом на 25 листопада 2021 року відповідач ОСОБА_2 фактично проживає у спірному будинку з 2002 року.

Як пояснила у судовому засіданні позивач, будинок подарував їй батько ОСОБА_5 , якому відповідач ОСОБА_2 доводилася колишньою невісткою, а відповідач ОСОБА_3 онуком. Відповідач ОСОБА_3 є племінником позивача, а відповідач ОСОБА_2 колишньою невісткою.

З висновку поліції від 30.04.2021 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 зверталася до поліції з приводу незаконного виселення з будинку, розташованого по АДРЕСА_1 (а.с.55).

Як вбачається з наданих відповідачем квитанцій про сплату комунальних послуг, особовий рахунок на будинок відкрито на ім`я колишнього чоловіка відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 , платежі здійснювалися відповідачем ОСОБА_2 (а.с.47,51, 62-65).

Оцінюючи доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що спірний будинок є спільною сумісною власністю, набутою нею за час шлюбу з ОСОБА_4 , суд встановив наступне.

Відповідач ОСОБА_2 перебувала з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі з 30 липня 1994 року до 21 лютого 2001 року, та з 15 січня 2005 року, який розірвано рішенням суду від 12 квітня 2021 року (а.с.44-47,50,51).

З копії рішення у справі №183/4398/20 та відомостей про учасників справи (а.с.56-61) вбачається, що ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_4 , з тієї підстави, що між сторонами 03 жовтня 1998 року було укладено договір купівлі-продажу спірного будинку. Рішенням суду позов задоволено, визнано за ОСОБА_5 право власності на спірний будинок, на підставі рішення у цій справі внесено відомості до Державного реєстру речових право на нерухоме майно, про що зазначено у п.1.2 договору дарування від 08 вересня 2021 року.

З наданих відповідачем документів неможливо встановити дату придбання спірного будинку колишнім чоловіком відповідача, підтвердити чи спростувати факт його придбання у період шлюбу.

Крім того, відповідач не зверталася до суду з позовом про визнання права спільної сумісної власності, відповідачем не оскаржувалось та не переглядалося рішення суду у справі №183/4398/20, презумпцію правомірності набуття права власності позивача на спірний будинок не спростовано.

Відтак, суд відхиляє доводи відповідача про те, що вона є співвласником спірного житла.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 825 ЦК України врегульовано розірвання договору найму житла.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Як встановлено судом, право користування житловим приміщенням відповідачі набули як члени сім`ї власника будинку, до виникнення права власності у позивача на вказаний будинок.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.

Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Разом з цим, згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком. Такі ж вимоги стосуються і колишніх членів сім`ї власника житла.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до положення статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16 зазначила, що вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Виселення особи в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій сторін договору міни, внаслідок яких особи може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.

Враховуючи те, що відповідачі були зареєстровані у спірному будинку як члени сім`ї власника, суд вважає що підстави для виселення відповідачів із спірного будинку відсутні.

Крім того, суд звертає увагу на те, що при укладанні договору ОСОБА_6 повідомив Обдаровуваній про те, що у спірному будинку зареєстровані відповідачі як піднаймачі (п.1.10 Договору дарування), та при цьому Обдаровувана прийняла як дарунок нерухоме майно і не відмовилася від нього.

Стосовно добросовісності дій сторін суд зауважує, що позивач набула право власності на спірний будинок 08 вересня 2021 року, а вже 13 вересня 2021 року, тобто через чотири дні звернулася до суду з цим позовом, посилаючись на порушення своїх прав як власника.

ОСОБА_1 , яка прийняла дарунок від ОСОБА_5 , була обізнана про обтяження будинку у вигляді права користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Таким чином, позивач передбачала характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості при прийнятті дарунку.

Суд також враховує, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачам на праві власності належить будь-яке інше житло, а тому у разі задоволення позову відповідачі можуть стати безхатченками. Підстав надавати перевагу правам позивача, як власника будинку, над правами відповідачів на повагу до житла, судом не встановлено.

Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи позбавлення права користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

При вирішенні даної справи, встановлюючи баланс між інтересами, зареєстрованих у спірному будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у збереженні житла та інтересами нового власника, який має інше житло, оцінивши у сукупності з іншими доказами у справі доводи про те, що відповідачі тривалий час проживають та зареєстровані у будинку, сплачували витрати на його утримання, з`ясувавши зв`язок відповідачів із спірним будинком як із житлом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про позбавлення права користування жилим приміщенням та виселення відповідачів є не обґрунтованими і не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ;

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1

Повне судове рішення складено і підписано 06 жовтня 2022 року .

Суддя Оладенко О.С.