КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2022 року

м. Київ

справа №761/21924/20

провадження № 22-ц/824/7712/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Шевчук А.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Волкова Анастасія Олександрівна

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року у складі судді Сіромашенко Н.В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Волкова Анастасія Олександрівна про визнання недійсним договору дарування квартири, витребування квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого 04 липня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Волковою А.О., реєстраційний номер №218 та витребування на користь позивача від ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що у період перебування його у шлюбі з ОСОБА_2 з 01 травня 2004 року по 08 лютого 2017 року ними була набута у спільну сумісну власність подружжя квартира АДРЕСА_1 .

У зв`язку з потребою у коштах та тим, що на Софіївській площі, куди виходять фасад будинку, в якому розміщена спірна квартира, систематично почали проводитись масові заходи із великим скупченням людей, що впливає на комфорт і затишок у разі використання жилого приміщення для проживання, ними було прийнято рішення продати спільну квартиру.

Вирішенням питання, пов`язаним з продажем квартири, повинна була займатись ОСОБА_2 , яка повідомила позивачу, що за законодавством України для укладення договору одним із подружжя по розпорядженню спільним нерухомим майном необхідна нотаріально посвідчена згода другого з подружжя. Текст такої згоди, складеної на англійській та українській мовах, ОСОБА_2 надала позивачу, який підписав її і засвідчив справжність свого підпису у нотаріуса м. Ліммасол, Республіка Кіпр, Маріуса Харалабкса 26 січня 2016 року.

Посилалася на те, що з середини 2019 року колишнє подружжя перестало спілкуватись та позивач вирішив провести поділ між ними спільного майна подружжя, зокрема і квартири АДРЕСА_1 .

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 29 січня 2020 року позивачу стало відомо, що 04 липня 2016 року ОСОБА_2 подарувала спірну квартиру своїй дочці ОСОБА_3 , а остання 23 травня 2017 відчужила її за договором купівлі-продажу ОСОБА_4 .

Зауважувала, що позивач ніколи не надавав згоду на відчуження квартири шляхом дарування. Українською мовою позивач не володів взагалі, переклад довіреності з англійської мови на українську був виконаний неправильно, про що знала ОСОБА_3 оскільки вільно володіє українською та англійською мовами.

На підставі викладеного позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, 14 травня 2022 року представник позивача ОСОБА_1 звернулася до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Посилається на те, що судом першої інстанції не зроблено жодного висновку щодо наведених позивачем обставин і доводів на обґрунтування вимог, які стосуються відсутності у ОСОБА_2 повноважень на укладення договору дарування квартири на користь своєї доньки ОСОБА_3 , навіть при умові, що ним надавалась згода на її відчуження у такий спосіб, оскільки в ній обдарована не вказувалась в якості особи, якій майно може бути передане в дарунок.

Вказує, що, незважаючи на наполяганні позивача на допиті його в якості свідка, виклику експертів, а також призначенні повторної лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи, місцевим судом такі клопотання задоволені не були, що свідчить про недотримання покладеного на суд обов`язку щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи.

Зазначає про те, що покладений судом в основу рішення висновок експерта від 12 серпня 2021 року не відповідає встановленим щодо доказу критеріям допустимості, достовірності, достатності, оскільки на офіційній сторінці Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, розміщеній у мережі Інтернет, відсутня будь-яка інформація про можливість проведення цією установою експертиз якості перекладу (відповідності перекладеного тексту оригіналу) та наявність у ній кваліфікованих експертів для проведення таких досліджень, до проведення експертизи в якості фахівця було залучено ОСОБА_7 , яка самостійно виконала експертизу, у незаконний спосіб легалізувала проведену нею роботу у форму експертного дослідження.

23 червня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 , в якому остання просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

23 червня 2022 року апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_9 , в якому остання просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Представники ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судовому засіданні проти задоволення апеляційної заперечували, просили оскаржуване рішення залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не сповістили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.Л., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем була надана згода на відчуження спірної квартири в будь-якій спосіб, а не лише шляхом її продажу.

При цьому зазначено, що позивач до матеріалів справи не надав беззаперечних доказів на підтвердження викладених в позові обставин щодо надання згоди на відчуження спірної квартири лише шляхом її продажу.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 01 травня 2004 року по 08 лютого 2017 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу №3722 (а.с. 14 т. 1) та рішенням суду по сімейним справам Лімассол юрисдикції про розірвання шлюбу у справі 562/2016 від 08 лютого 2017 року (а.с. 17 т. 1).

Під час шлюбу ОСОБА_2 та позивачем була придбана квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 22 грудня 2008 року, укладеним між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 .

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29 січня 2020 року №198096456 ОСОБА_2 подарувала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 .

У свою чергу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 23 травня 2017 року відчужила належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 .

В позовній заяві ОСОБА_1 посився на те, що надав згоду на відчуження вказаної квартири лише шляхом її продажу, про що зазначив у заяві від 26 січня 2016 року.

Зі змісту заяви від 26 січня 2016 року вбачається, що вона викладена українською та англійською мовами. Справжність підпису ОСОБА_1 у вказаній заяві засвідчена у нотаріуса м. Ліммасол, Республіка Кіпр, Маріуса Харалабкса, що не оспорювалось сторонами.

Разом з цим, позивач зазначав, що в заяві від 26 січня 2016 року текст (переклад), викладений українською мовою щодо його згоди на відчуження квартири, не відповідає тексту, викладеному англійською мовою, в якому виражено його дійсну волю на відчуження квартири лише шляхом її продажу, а не в будь-який інший спосіб.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 цього Кодексу правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК).

Згідно положень ч. 1 ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Статтею 330 ЦК встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК майно не може бути витребуване у нього.

Також за приписами ч. 5 ст. 12 ЦК добросовісність поведінки презюмується.

З наведеної в ч. 2 ст. 328 ЦК презумпції правомірності набуття права власності вбачається, що процесуальний обов`язок доведення незаконності набуття відповідачем права власності на спірну квартиру, а відтак і незаконного володіння нею покладено на позивача.

Одним із способів захисту власності є право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ч. 1 ст. 387 ЦК).

Водночас, підстави для витребування майна від добросовісного набувача наведенні в ст. 388 ЦК.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначає, що згоду на відчуження спірної квартири, яка є спільною сумісною власністю, він надав ОСОБА_2 лише шляхом її продажу, а не в будь-який інший спосіб, а тому ОСОБА_2 не мала права дарувати спірну квартиру ОСОБА_3 .

На підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, посилається на висновок лінгвістичної експертизи Українського бюро лінгвістичних експертиз №056/114 від 12 червня 2020 року, за результатом проведення якого зазначено, що відмінність між англійським текстом і його українським перекладом полягає в тому, що в англійському тексті визначено єдиний спосіб відчуження квартири - її продаж; на противагу, у відповідному місці українського перекладу сказано, що продаж квартири є одним із можливих способів відчуження квартири (на це вказує в тому числі). Таким чином український переклад істотно змінює загальний зміст висловлення і неправдиво представляє волевиявлення підписанта, відображене в англійському тексті.

У тексті заяви (згоди) громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_1 , викладеному англійською мовою, передбачена можливість відчуження квартири тільки шляхом купівлі-продажу. У зазначеному тексті немає слів, висловів чи будь-яких інших тестових елементів, у яких було б представлено інформацію про можливість відчуження квартири за іншим, ніж договір купівлі-продажу, правочином.

У матеріалах справи міститься також Висновок від 30 червня 2021 року, складений експертом завідувачкою кафедри прикладної лінгвістики, порівняльного мовознавства та перекладу факультету іноземної філології НПУ імені М.П. Драгоманова докторкою філологічних наук, професоркою Леміш Н. за заявою адвоката ОСОБА_4 - Гальчанського Є.О. , за результатом проведення якого встановлено, що є підстави констатувати, що переклад згоди громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_1 з англійської мови українською мовою в частині, яка стосується способу відчуження квартири, а саме: « I …give consent to my wifi… to alienate and specifically to sale, for the price and terms at her discretion , our apartment…», українською мовою: « Я … даю свою згоду своїй дружині … на відчуження і у тому числі на продаж за ціну та на умовах на її розсуд належної нам квартири…» є адекватним за змістом. Іншими словами, український переклад англомовного фрагмента, що був об`єктом лінгвістичної експертизи, є правильним.

У тексті заяви (згоди) громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_1 , викладеній англійською мовою. Мовою, використання юридичного терміна «to alienate» припускає інші способи відчуження, оскільки у своєму визначення містить такі компоненти значень як «передача», «право», «майно», «інший», «особа», «будь-який», «спосіб», що не зводить відчуження квартири до єдино можливого способу - продажу.

Згідно Висновку Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи у цивільній справі №761/21924/20, проведеної за заявою адвоката ОСОБА_4 - Ханіна С.Г. , переклад згоди громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_1 з англійської мови українською мовою в частині « I …give consent to my wifi… to alienate and specifically to sale, for the price and terms at her discretion , our apartment…» викладений правильно.

Переклад згоди Республіки Кіпр ОСОБА_1 з англійської мови українською мовою в частині, яка стосується способу відчуження квартири, а саме: « I …give consent to my wifi… to alienate and specifically to sale, for the price and terms at her discretion , our apartment…» є ідентичним за змістом перекладові українською мовою: « Я … даю свою згоду своїй дружині … на відчуження і у тому числі на продаж за ціну та на умовах на її розсуд належної нам квартири…».

У заяві (згоді) громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_1 , викладеній англійською мовою, визначено можливість відчуження квартири за будь-яким іншим, ніж договір купівлі продажу, правочином. Слова, які конкретно визначають можливість відчуження квартири за будь-яким іншим, ніж договір купівлі-продажу, правочином, наведено в дослідницькій частині цього висновку.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_5 зазначає, що покладений судом в основу рішення висновок експерта від 12 серпня 2021 року не відповідає встановленим щодо доказу критеріям допустимості, достовірності, достатності, оскільки на офіційній сторінці Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, розміщеній у мережі Інтернет, відсутня будь-яка інформація про можливість проведення цією установою експертиз якості перекладу (відповідності перекладеного тексту оригіналу) та наявність у ній кваліфікованих експертів для проведення таких досліджень, до проведення експертизи в якості фахівця було залучено ОСОБА_7 , яка самостійно виконала експертизу, у незаконний спосіб легалізувала проведену нею роботу у форму експертного дослідження.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Згідно частин першої, другої статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Частина 3 вказаної статті встановлює, що висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Тобто, судова експертиза може проводитися до звернення особи до суду з відповідним позовом, однак, вона повинна стосуватися безпосередньо обставин, явищ, речей тощо, які безпосередньо стануть предметом судового дослідження.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про судову експертизу» судовими експертами можуть бути особи, які мають необхідні знання для надання висновку з досліджуваних питань. Судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності. До проведення судових експертиз (обстежень і досліджень), крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом.

За змістом статті 7 Закону України «Про судову експертизу» судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом.

До державних спеціалізованих установ належать:

науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України;

науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України;

експертні служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України.

Виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 30 травня 1997 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» судам роз`яснено, що судово-експертна діяльність в Україні здійснюється державними спеціалізованими установами та відомчими службами, до яких належать:

- науково-дослідні та інші установи судових експертиз Міністерства юстиції України і Міністерства охорони здоров`я України;

- експертні служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України.

Судово-експертна діяльність також може здійснюватись на підприємницьких засадах на підставі спеціального дозволу (ліцензії), а також громадянами за разовими договорами. Видача ліцензій та атестація судових експертів з числа працівників підприємницьких структур та громадян здійснюється Міністерством юстиції України або Міністерством охорони здоров`я України відповідно до їх повноважень.

У випадках, коли проведення експертизи доручається працівникові підприємницької структури, яка має ліцензію на здійснення судово-експертної діяльності, суд повинен перевірити, чи є у спеціаліста свідоцтво про присвоєння йому кваліфікації судового експерта за відповідною спеціальністю.

За змістом статті 9 Закону України «Про судову експертизу» атестовані відповідно до цього Закону судові експерти включаються до державного Реєстру атестованих судових експертів, ведення якого покладається на Міністерство юстиції України.

Особа або орган, які призначають або замовляють судову експертизу, можуть доручити її проведення тим судовим експертам, яких внесено до державного Реєстру атестованих судових експертів, або іншим фахівцям з відповідних галузей знань, якщо інше не встановлено законом.

У постанові від 27 травня 2021 року у справі №910/702/17 Верховний Суд дійшов наступного правового висновку: «згідно з наведеними положеннями ГПК України та Закону України «Про судову експертизу» висновок експерта у господарській справі може бути наданий державною спеціалізовано установою, судовим експертом, який не є працівником такої установи та іншим фахівцем (експертом) з відповідної галузі знань у порядку та на умовах, визначених Законом України «Про судову експертизу». Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 910/701/17.

Тобто, висновок експерта може бути наданий: державною спеціалізованою установою; судовим експертом (який не є працівником такої установи); іншим фахівцем з відповідної галузі знань.

Матеріалами справи встановлено, що згідно Висновку Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи у цивільній справі №761/21924/20 проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи відповідно до розпорядження КНДІСЕ від 12 липня 2021 року №119-р доручено комісії експертів: Ірхіну Ю.Б., завідувачу відділу психологічних досліджень КНДІСЕ МЮУ, який має кваліфікацію судового експерта з правом проведення лінгвістичної експертизи за експертною спеціальністю 1.2 - «Лінгвістичне дослідження писемного мовлення»; Моісеєнко Т.В., яка має вищу філологічну освіту другого рівня за ступенем магістра (спеціальність: англійська мова і література), науковий ступінь доктора філософії (спеціальність: 10.02.04 - Германські мови, диплом НОМЕР_1 від 13 лютого 2008 року), вчене звання доцента кафедри теорії та практики перекладу, тощо, яку залучено до проведення експертизи в якості фахівця з відповідної галузі знань у відповідності до заяви адвоката Ханіна С.Г.

Про кримінальну відповідальність за статтею 384 КК України за завідомо неправдивий висновок експерти обізнані.

Таким чином, Висновок Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи у цивільній справі №761/21924/20 здійснений уповноваженим на це експертом з відповідною кваліфікацією, до проведення експертизи було залучено фахівця з відповідної галузі знань, а саме знання англійської мови, зі стажем науково-педагогічної роботи та перекладацької діяльності у відповідності до вимог закону.

Законом не встановлено заборони залучати до проведення лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи фахівця з відповідних галузей знань.

Згідно відомостей офіційного сайту Київського науково-дослідного інституту судових експертиз інститут проводить лінгвістичні експертизи, зокрема семантико-текстуальне дослідження мовлення, та має відповідну акредитацію.

Питання, які були поставлені перед експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, повністю відповідають орієнтовним питанням, необхідним для експертного дослідження.

Отже, доводи, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними та необґрунтованими.

Зважаючи на те, що у справі наявні взаємно суперечливі висновки експертів від 12 червня 2020 року та від 30 червня 2021 року, суд першої інстанції правильно прийняв до уваги, як належний, допустимий, достовірний та достатній доказ саме згідно Висновок Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи у цивільній справі №761/21924/20 від 12 серпня 2021 року №20196/21-61, як висновок судових експертів, складений фахівцями державної спеціалізованої установи.

Виходячи з викладеного, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач до матеріалів справи не надав беззаперечних доказів на підтвердження викладених в позові обставин щодо надання згоди на відчуження спірної квартири лише шляхом її продажу.

Вказані обставини спростовуються висновками експертів, здійсненими в межах проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи.

Таким чином, позивачем була надана згода ОСОБА_2 на відчуження спірної квартири в будь-якій спосіб, а не лише шляхом її продажу, чим остання і скористалася, вчинивши правочин дарування квартири АДРЕСА_1 своїй доньці ОСОБА_3 .

При цьому, ОСОБА_1 не оспорює свій підпис у заяві про згоду на відчуження квартири від 26 січня 2016 року.

Окрім того, як убачається з матеріалів справи та наданих учасниками справи пояснень, подружжя розподілило майно між собою ще до розірвання шлюбу та спірна квартира мала залишитися у власності ОСОБА_2 .

Вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння є похідною від вимоги про визнання договору дарування недійсним, а тому задоволенню також не підлягає, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

До того ж, витребування майна з чужого незаконного володіння з огляду на обставини справи є неефективним способом захисту, оскільки квартира АДРЕСА_1 , була у спільній власності подружжя, а отже позивач не може ставити питання про витребування всієї квартири на свою користь.

Отже, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія доходить висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи. Інші доводи апеляційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, відсутні, а отже, у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний

суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «04» жовтня 2022 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик