РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/20215/21

Провадження №: 2/755/2573/22

"03" жовтня 2022 р. м.Київ

Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді - Коваленко І.В.,

при секретарі судового засідання - Назаровій І.В.,

за участю сторін:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Єгорова О.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського районного суду міста Києва, в залі суду, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання правочину (договору) удаваним,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в якому просить визнати удаваним правочин - договір дарування Ѕ частки у праві спільної часткової власності квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 20 липня 2017 року ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , від імені якого діяла на підставі довіреності посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косаревою Т.В. від 20 липня 2017 року ОСОБА_5 , реєстраційний номер платника податків НОМЕР_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Гамаль І.М. та визнати договір недійсним.

Позовні вимоги мотивує тим, що 20 липня 2017 року був укладений договір дарування Ѕ частки у праві спільної часткової власності на квартиру. Дарувальником був син позивачки - ОСОБА_4 , від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_6 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . За цим договором дарувальник передав обдарованому безоплатно Ѕ частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_3 . Вищевказана квартира має такий опис: кількість кімнат 3, загальна площа 49,3 кв.м, житлова площа 32,2 кв.м. Ѕ частка у праві спільної часткової власності на квартиру належить дарувальнику на підставі архівної довідки копії договору купівлі-продажу, зареєстрованого на товарній біржі «Українська біржа «Десятинна» 28 лютого 1995 року. Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, номер запису про право власності 21403589. На даний час згідно довідки БТІ м. Києва позивачу належить 1/6 частина квартири за вказаною адресою. У договорі дарування ОСОБА_6 , як дарувальником, було стверджено зазначено, що треті особи не мають право на квартиру та внаслідок відчуження майна не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, що порушує права позивача, оскільки в договорі не зазначено, яка ж конкретно частка в натурі була подарована. Крім того, виділу в натурі не було, як і не було визначено порядку користування житловим приміщенням. Позивач стверджує, що її син приховав від неї договір дарування, чим порушив її права, як співвласника квартири. Його метою було отримати якісь кошти за цю квартиру, але відповідно до закону при укладенні договору купівлі-продажу позивач повинна була бути повідомлена про те, що продається частка у спільній частковій власності. Крім того, як зазначає позивач, на момент укладення договору дарування у квартирі був зареєстрований її син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який був неповнолітнім, тобто були порушені і його права.

17 грудня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, з призначенням справи до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб.

29 червня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про повернення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру.

Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

08 серпня 2022 року (вх.№24978) представник відповідача ОСОБА_8 - адвокат Єгоров О.Ф. через канцелярію суду подав заяву про застосування позовної давності.

08 серпня 2022 року протокольною ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва було долучено до матеріалів цивільної справи надані позивачем докази: копію витягу з розпорядження Дніпровської у місті Києві державної адміністрації від 27.05.2010 року №224 «Про призначення опіки та піклування над малолітніми і неповнолітніми дітьми»; копію повідомлення Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва від 27.11.2013 року №64-8774 «Про постановку на контроль квартир»; копію довіреності від 29.01.2020 року, виданої ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_9 щодо права зареєструвати право власності та подарувати ОСОБА_10 всю належну йому частину квартири АДРЕСА_3 ; копію договору від 21.07.2017 року про надання завдатку, укладеного між ОСОБА_2 , як «покупцем», та ОСОБА_4 , як «продавцем»; копію посвідчення добровольця територіальної оборони на ім`я ОСОБА_11 ; відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та примірник проекту мирової угоди від 30.05.2022 року.

Інших заяв по суті справи не надходило.

У відповідності до ст.ст.174, 178 Цивільного процесуального кодексу України відповідач ОСОБА_3 не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача ОСОБА_3 про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, однак, відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 Цивільного процесуального кодексу України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за її участю, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З огляду на вищезазначені обставини, та з урахуванням того, що суд вчиняв всі передбачені ЦПК України дії по належному повідомленню відповідача ОСОБА_3 , проте такий до суду так і не з`явився, враховуючи тривалість розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача ОСОБА_3 .

Виходячи з положень ч.8 ст.279 Цивільного процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснила суду, що 28.02.1995 року вона купила квартиру АДРЕСА_3 , право власності на яку зареєструвала в рівних долях на себе та свого малолітнього на той час сина - відповідача ОСОБА_4 . Крім того, вона є матір`ю дітей - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2010 року позивачка була позбавлена батьківських прав відносно своїх дітей: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Розпорядженням Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 27.05.2010 року №224 опікуном над малолітніми ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було призначено матір позивачки - ОСОБА_13 . Цим же розпорядженням на опікуна ОСОБА_13 було покладено обов`язок збереження житла підопічних ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_4 . Попереджено опікуна про неприпустимість здійснення будь-яких правочинів стосовно житла за вказаними без дозволу органу та піклування до досягнення дітьми повноліття. Наскільки їй відомо, її син ОСОБА_4 був одружений з громадянкою ОСОБА_6 . 20.07.2017 року відповідач ОСОБА_4 видав на ім`я ОСОБА_5 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Косарєвою Т.В., за реєстровим №1303, діяти від його імені та в його інтересах. Того ж дня, тобто 20.07.2017 року між відповідачем ОСОБА_4 , від імені якого на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Косарєвою Т.В. 20.07.2017 року за реєстровим №1303, діє громадянка України ОСОБА_5 , та відповідачем громадянином України ОСОБА_2 , було укладено договір дарування Ѕ частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_3 . 21.07.2017 року між відповідачами по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір про надання завдатку, відповідно до якого ОСОБА_2 , як покупець, передав ОСОБА_4 , як продавцю, грошові кошти у сумі 7500 грн. в якості завдатку з метою забезпечення укладення у майбутньому договору купівлі-продажу житлової квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони узгодили, що обумовлена вартість зазначеної квартири за договором купівлі-продажу становить 9500 доларів США. Сторони узгодили, що Договір купівлі-продажу буде укладено 15.07.2017 року включно. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказувала, що насправді був укладений договір купівлі-продажу квартири, який був прихований відповідачами, а не договір дарування. Відповідачі приховали договір купівлі-продажу договором дарування, оскільки були обізнані про те, що у разі продажу відповідачем ОСОБА_4 своєї частки в квартирі, позивач, як співвласник, мала переважне право перед іншими особами на її купівлю за оголошеною ціною для продажу. Саме тому відповідач ОСОБА_4 не уклав договір купівлі-продажу, а натомість від його імені, діючи на підставі довіреності, ОСОБА_5 , уклала договір дарування Ѕ частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_3 . Де перебуває на даний час відповідач ОСОБА_3 їй невідомо. Вона намагалась це з`ясувати у громадянки ОСОБА_14 , але остання повідомила, що жодних стосунків давно вже з ним не має. На даний час новий співвласник квартири створює їй усілякі перешкоди у користуванні її часткою квартири, приводить сторонніх людей та її присутності пропонує до продажу дві кімнати у спірній квартирі, що значно перебільшує його частку, погрожує тим, що все одно він її «викине» з квартири, пропонував навіть укласти мирову угоду про відмову позивачки від позовних вимог, примірник якої привозив їй на підпис представник відповідача ОСОБА_2 .

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Єгоров О.Ф. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив застосувати позовну давність до спірних відносин, оскільки оспорюваний правочин - договір дарування Ѕ частки у праві спільної часткової власності на квартиру був укладений між відповідачами 20.07.2017 року, що перевищує строк загальної позовної давності у три роки, встановлений у ст.257 ЦПК України.

Таким чином, вислухавши учасників цивільного процесу, наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дають підстави для ухвалення судового рішення про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як передбачено ч. 2 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_4 на підставі Договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Товарній біржі «Українська біржа» Десятинна» 28 лютого 1995 року, за реєстраційним номером 1/1238-1255, та зареєстрованого у Комунальному підприємстві Київської міської ради «Київського міського бюро технічної інвентаризації» за №4476 05 квітня 1995 року, належала Ѕ частка у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_3 . (а.с.8)

Згідно інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації КВ-2016 №29984 від 02.08.2016 року, наданої на запит ОСОБА_4 , 2/3 частини кв. АДРЕСА_3 , на праві власності зареєстрована за ОСОБА_1 - 1/6 частина, ОСОБА_4 - Ѕ частина на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Товарній біржі «Українська біржа» Десятинна» 28 лютого 1995 року, за реєстраційним номером 1/1238-1255, дублікат якого видано Товарною біржею «Українська біржа Десятинна» 16.07.2001 року, №Б/61. (а.с.12)

Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2010 року позивачка була позбавлена батьківських прав відносно своїх дітей: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Розпорядженням Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 27.05.2010 року №224 опікуном над малолітніми ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було призначено матір позивачки - ОСОБА_13 . Цим же розпорядженням на опікуна ОСОБА_13 було покладено обов`язок збереження житла підопічних ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_4 . Попереджено опікуна про неприпустимість здійснення будь-яких правочинів стосовно житла за вказаними без дозволу органу та піклування до досягнення дітьми повноліття.

Правові наслідки позбавлення батьківських прав містяться у положеннях ч. 1 ст.166 Сімейного кодексу України, зокрема, о соба, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною.

Згідно вимог ст.55 ЦК України, о піка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Статтею 67 ЦК України визначають права та обов`язки опікуна, серед яких є такі обов`язки опікуна, як дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням, а також вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного.

Отже, таким чином, саме на опікуна ОСОБА_13 було покладено обов`язок збереження житла підопічних ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

20 липня 2017 року між дарувальником: громадянином України ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , від імені якого на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косарєвою Т.В. від 20 липня 2017 року за реєстровим №1303, діє громадянка України ОСОБА_5 , реєстраційний номер платника податків НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , з однієї сторони та обдаровуваним: громадянином України ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 , з іншої сторони, укладено договір дарування Ѕ частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_3 . (а.с.7).

Відповідно до вимог ст. 316 ЦПК України, під поняттям права власності розуміється право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно вимог ч. 1, ч.2, ч. 3, ч. 6, ч. 7 ст.319 ЦК України, в ласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 321 ЦК України, п раво власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За приписами ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

За приписами ч. 1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ч. 1 ст. 361 ЦК України, с піввласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

За правилами ч. 2ст. 363 ЦК України, частка у праві спільної часткової власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, переходить до набувача відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (частини перша, друга статті 235 ЦК України).

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Подібні за змістом висновки містяться й у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року в справі № 369/11750/15-ц, від 29 січня 2020 року в справі № 711/2892/19-ц, від 13 лютого 2020 року в справі № 761/12145/17 та від 23 січня 2019 року в справі № 522/14890/16-ц.

Обґрунтовуючи удаваність оспорюваного договору дарування, позивачка посилається на те, що насправді сторони приховали укладення договору купівлі-продажу для того, щоб позбавити її, як співвласницю квартири, переважного право перед іншими особами на її купівлю за оголошеною ціною для продажу.

21.07.2017 року між відповідачами по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір про надання завдатку, відповідно до якого ОСОБА_2 , як покупець, передав ОСОБА_4 , як продавцю, грошові кошти у сумі 7500 грн. в якості завдатку з метою забезпечення укладення у майбутньому договору купівлі-продажу житлової квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони узгодили, що обумовлена вартість зазначеної квартири за договором купівлі-продажу становить 9500 доларів США. Сторони узгодили, що Договір купівлі-продажу буде укладено 15.07.2017 року включно.

За загальними правилами ст.202 ЦК України, п равочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Поняття завдатку встановлено у ст.570 ЦК України, відповідно до якої завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком встановлені у ст.571 ЦК України, зокрема, я кщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

Згідно вимог 635 ЦК України, п опереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Згідно ч. 3 ст.635 ЦК України, зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Згідно ч. 1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Тобто, суттєвою відмінністю між договором дарування та договором купівлі-продажу є їх безоплатність та оплатність відповідно.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в суду немає правових підстав для задоволення позову. (Постанова ВСУ від 25.12.2013р. у справі №6-94цс13)

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Оскільки позивач ОСОБА_1 не являється стороною оспорюваного нею правочину або іншою заінтересованою особою, а судом не встановлено, яке саме її суб`єктивне цивільне право або інтерес порушується (не визнається або оспорюється), суд дійшов до висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування удаваним.

За таких обставин у суду не має передбачених статтею 235 ЦК України підстав для визнання оспорюваного правочину удаваним та задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 16, 55, 67, 202-204, 215, 235, 316, 319, 321, 355, 356, 361, 363, 570, 571, 635, 717 Цивільного кодексу України, ст.166 Сімейного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 12-13, 22, 76-81, 141, 211, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 353 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання правочину (договору) удаваним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_6 )

Відповідач 1: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_6 ).

Відповідач 2: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_5 )

Повний текст рішення суду складений 13 жовтня 2022 року.

Суддя: