Постанова

Іменем України

30 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 686/29721/20

провадження № 61-15281св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Хмельницька міська рада, Управління земельних ресурсів та земельної реформи Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів Хмельницької міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2021 року у складі судді Чевилюк З. А. та постанову Хмельницької апеляційного суду від 10 серпня 2021 року у складі колегії суддів Ярмолюка О. І., Купельського А. В., Янчук Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Хмельницької міської ради, Управління земельних ресурсів та земельної реформи Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів Хмельницької міської ради про визнання права користування землею.

Позовну заяву мотивувала тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 листопада 2012 року вона успадкувала після смерті батька, ОСОБА_4 Ѕ частки житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 .

Інша частина домоволодіння належала ОСОБА_5 , після смерті якої згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27 березня 1996 року ОСОБА_2 і ОСОБА_6 успадкували по ј частки цього житлового будинку. Після смерті в 2011 році ОСОБА_6 належна йому частка у праві власності на домоволодіння перейшла до ОСОБА_3 .

Зазначила, що між колишніми співвласниками виник спір щодо порядку користування закріпленою за домоволодінням земельною ділянкою площею 472 кв. м, належною радгоспу ім. Щорса.

Посилалася на те, що за рішенням товариського суду м. Хмельницького від 23 травня 1967 року проведено поділ земельної ділянки, зокрема: виділено ОСОБА_4 у користування земельну полосу по ширині тильної частини всього будинку і по довжині до хлівця ОСОБА_7 - прямолінійно; надано ОСОБА_4 право встановити огорожу вздовж наданої земельної полоси; залишено в користуванні ОСОБА_7 решту земельної ділянки.

Незважаючи на рівність часток співвласників домоволодіння та зазначене судове рішення, протягом 1971-1991 років до земельно-шнурової книги радгоспу ім. Щорса незаконно внесені записи про надання ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,04 га та надання ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,01 га.

Рішенням від 24 листопада 2005 року Хмельницький міськрайонний су Хмельницької області встановив порядок користування земельними ділянками на АДРЕСА_2 , і на АДРЕСА_1 , а саме закріпив у користування земельні ділянки: ОСОБА_8 - 425 кв. м (0,0425 га), ОСОБА_2 - 396 кв. м (0,0396 га), ОСОБА_4 - 168 кв. м (0,0168 га).

Позивач зазначила, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Проте ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , яким належить по ј частки домоволодіння не визнають право позивача на користування половиною земельної ділянки.

Просила суд визнати за нею право користування Ѕ частиною земельної ділянки на АДРЕСА_1 , для обслуговування належної їй на праві власності Ѕ частки житлового будинку за цією адресою в порядку статей 120, 152 ЗК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням від 29 квітня 2021 року Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області у позові відмовив.

Рішення місцевий суд мотивував тим, що рішенням суду встановлено порядок користування земельною ділянкою та за ОСОБА_4 закріплено земельну ділянку площею 168 кв. м (0,0168 га), отже після набуття ОСОБА_1 у порядку спадкування права власності на частину житлового будинку до неї перейшло право користування земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Дійшов висновку, що підстави для визнання за ОСОБА_1 права користування половиною спірної земельної ділянки відсутні.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою від 10 серпня 2021 року Хмельницький апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2021 року без змін.

Постанову суд апеляційної інстанції мотивував тим, що підстави для визнання за ОСОБА_1 права користування половиною спірної земельної ділянки відсутні.

Вважав, що у спірних правовідносинах права ОСОБА_1 не порушені, тому висновок місцевого суду про відмову в позові є правомірним.

Дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про неврахування судом норм чинного законодавства та неналежну оцінку судом зібраних доказів є необґрунтованими.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою для відкриття касаційного провадження ОСОБА_1 зазначила не врахування судами попередніх інстанцій висновку про застосування положень частини четвертої статті 120 ЗК України у подібних правовідносинах, висловленого у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 360/2285/14-ц; щодо набуття співвласниками будинку цивільних прав на ту частину земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування їх часток у праві власності на будинок у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17; щодо єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18;

необхідність відступлення від висновку щодо застосування частини другої статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, висловленого у постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 686/6249/16-ц.

Касаційну скаргу мотивувала тим, що встановлений рішенням суду порядок користування земельною ділянкою не може залишатися визначальним при розгляді спору щодо визнання права користування земельною ділянкою в порядку статей 120 та 152 ЗК України, оскільки не враховує принципу цілісності об`єкту нерухомості з земельною ділянкою, яка призначена для його обслуговування, норм чинного законодавства, яке регулює набуття співвласниками будинку основоположних цивільних прав на земельну ділянку, розбіжності у кількості співвласників будинку, кожен з яких має право на частину земельної ділянки за вказаною адресою для обслуговування своєї частки у праві власності на нерухомість; встановлених ними ж обставин щодо правового статусу земельної ділянки, прав всіх трьох співвласників будинку ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і спадкоємців ОСОБА_6 ) на обслуговування своїх часток у праві власності на будинок згідно з частиною четвертою статті 120 ЗК України та приватизацію землі згідно із статтею 116 ЗК України.

Перевага порядку користування земельною ділянкою над правом на цю земельну ділянку, як і ототожнення цих понять, є неприпустимим, оскільки саме право є підставою для встановлення похідного від нього порядку користування земельною ділянкою, а не навпаки.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Заяви та клопотання

У касаційній скарзі викладено клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Клопотання підлягає залишенню без задоволенню з таких підстав.

Підстави та порядок передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду визначені статтями 403, 404 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 404 ЦПК України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.

Доводи касаційної скарги про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не містять обґрунтування необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду та виключної правової проблеми у справі, що свідчить про відсутність передбачених статтею 403 ЦПК України підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 є зареєстрованими співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 у частках відповідно Ѕ - за ОСОБА_1 , та по ј за ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна.

Позивачка є спадкоємцем Ѕ частки житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 листопада 2012 року. Право власності зареєстровано в установленому порядку.

ОСОБА_4 придбав з публічних торгів 24 червня 1963 року вказану частку будинковолодіння. Інші 50 % будинковолодіння за цією адресою на той час залишились у власності ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Після смерті ОСОБА_5 належну останній частки будинковолодіння за цією адресою згідно із свідоцтвом про право власності за законом 27 березня 1996 року № 2-1834 успадкували в рівних частках її діти ОСОБА_2 і ОСОБА_6 , за якими зареєстровано по ј частині будинку за кожним.

З дубліката свідоцтва про право на спадщину за законом слідує, що станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер і користування належною йому часткою будинковолодіння на АДРЕСА_1 перейшло до його дружини ОСОБА_9 .

У інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зазначено, що співвласниками домоволодіння на АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 з часткою ј, ОСОБА_6 з часткою ј та ОСОБА_1 з часткою Ѕ.

ОСОБА_3 право власності на належну частку у будинковолодінні за вказаною адресою до цього часу не зареєструвала.

За генеральним планом від 20 грудня 1946 pоку і договором купівлі-продажу від 01 жовтня 1959 року, для обслуговування будинку обліковується земельна ділянка розміром 472 кв. м, яка у приватну власність не передавалась.

У схемі розташування будівель та споруд на зазначеній земельній ділянці від 10 жовтня 1995 року площа земельної ділянки складає 600 кв. м.

За висновком земельно-технічної експертизи № 399/016 фактична площа земельної ділянки, що розташована на АДРЕСА_1 і якою користуються сторони, з урахуванням існуючих меж ділянки, складає 582 кв. м.

Ці факти встановило рішення від 06 квітня 2017 року Хмельницького міськрайонного суду у справі № 686/6249/16-ц, яке законної сили.

За інформацією з земельно-шнурової книги радгоспу ім. Щорса в період з 1971 до 1991 рік внесено записи під № 159 та № 160 про надання ОСОБА_5 земельної ділянки в розмірі 0,04 га і ОСОБА_4 - 0,01 га.

У постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 686/6249/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення порядку користування землею, зазначено, що до ОСОБА_1 перейшло право користування земельною ділянкою на умовах та в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача.

При цьому сам по собі факт зміни одного зі співкористувачів земельної ділянки внаслідок переходу права власності на нерухомість (частину нерухомого майна), не може бути підставою для перегляду того порядку користування земельною ділянкою, який був встановлений попередніми власниками, та закріплений у відповідному судовому рішенні, оскільки у такому випадку буде порушуватись принцип правової визначеності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржено з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Межі розгляду справи судом

Підставою для відкриття касаційного провадження є:

пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку);

пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України (скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні).

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у позові, місцевий суд, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій з наступних підстав.

Норми статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України в імперативній формі передбачають автоматичний перехід права власності або права користування на земельну ділянку в разі переходу права власності на будівлю і споруду.

За загальним правилом, закріпленим у цих нормах, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником або користувачем відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому землекористувачу. При цьому у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості право власності або право користування на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.

Сам по собі факт зміни одного зі співкористувачів земельної ділянки внаслідок переходу права власності на нерухомість (частину нерухомого майна), не може бути підставою для перегляду того порядку користування земельною ділянкою, який був встановлений попередніми власниками, та закріплений у відповідному судовому рішенні, оскільки у такому випадку буде порушуватись принцип правової визначеності.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Суди встановили, що рішенням від 24 листопада 2005 року Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області встановив для попереднього співвласника житлового будинку ОСОБА_4 порядок користування спірною земельною ділянкою та закріпило за ним 168 кв. м (0,0168 га) земельної ділянки. Після набуття ОСОБА_1 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 права власності на частину житлового будинку до неї перейшло право користування цією ділянкою на тих самих умовах.

Колегія суддів погодилася з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_1 права користування половиною спірної земельної ділянки, та про те, що права ОСОБА_1 не порушені, оскільки до позивача перейшло право користування земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Посилання у касаційній скарзі на неврахування судами висновків Верховного Суду, висловлених в постановах від 16 січня 2019 року у справі № 360/2285/14-ц; від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Так, у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 360/2285/14-ц, на яку послалася заявник, як га приклад неоднакового застосування норми права, суд зазначив про те, що аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Згідно із цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Позивач просила скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посилаючись при цьому на його недійсність з підстав порушення її прав як співвласника будинку. Оскільки права позивача як співвласника будинку порушені передачею відповідачу у власність в порядку спадкування як іншому співвласнику будинку всієї земельної ділянки, яка надана для його обслуговування, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на всю земельну ділянку на ім`я відповідача.

Проте у справі, що переглядається, позивач заявила вимоги про визнання права користування частиною земельної ділянки, а для попереднього співвласника житлового будинку вже був встановлений порядок користування спірною земельною ділянкою і до позивача перейшло право користування земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 зазначено, що стаття 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (15 січня 2002 року), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.

Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Між тим, висновки судів у справі, що переглядається, не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, оскільки суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права та не порушили принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди.

Підставою для відкриття касаційного провадження зазначено також обґрунтування заявником необхідності відступу від висновку щодо застосування частини другої статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, висловленого у постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 686/6249/16-ц.

У постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 686/6249/16-ц зазначено, що відповідно до частини другої статті 120 ЗК України в редакції, чинній на час набуття позивачем права власності на частину будинку з надвірними будівлями, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно з положеннями статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

При цьому сам по собі факт зміни одного зі співкористувачів земельної ділянки внаслідок переходу права власності на нерухомість (частину нерухомого майна), не може бути підставою для перегляду того порядку користування земельною ділянкою, який був встановлений попередніми власниками, та закріплений у відповідному судовому рішенні, оскільки у такому випадку буде порушуватись принцип правової визначеності.

Відступ від правової позиції - це сукупність підстав, які зумовлюють необхідність повністю або частково відмовитися від попереднього висновку щодо певного питання на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм з метою усунення вад попереднього рішення чи групи рішень (їхня неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість), що пов`язано зі зміною суспільних відносин та усунення суперечностей між принципом правової визначеності та концепцією «живого права» (динамічного тлумачення права) як складовими верховенства права.

Колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 686/6249/16-ц, з огляду на те, що доводи заявника належним чином не обґрунтовані та зводяться по суті до незгоди із застосування апеляційним судом зазначеного правового висновку.

Отже доводи касаційної скарги, які були підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що находиться за межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2021 року та постанову Хмельницької апеляційного суду від 10 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк І. М. Фаловська