Номер провадження: 22-ц/813/2267/22
Головуючий у першій інстанції Єршова Л.С.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/18327/19

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/2267/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання Зеніної М.О.,

учасники справи:

- позивач Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ,

- відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу, за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Єршової Л.С. о 12 годині 30 хвилині 22 жовтня 2020 року, повний текст рішення складений 29 жовтня 2020 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь завдані збитки в порядку регресу в розмірі - 360 764,17 грн..

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що 02.03.2018 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» (далі - ПрАТ «СК «ВУСО») та ОСОБА_3 було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 5-01, предметом якого були майнові інтереси Страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Mercedes-Benz GLE», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . У відповідності до умов даного договору ПрАТ «СК «ВУСО» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь Страхувальника страхове відшкодування.

09.07.2018 року в м. Одесі по вул. Краснова мала місце ДТП за участю автомобіля «Renault Kangoo», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіля «Mercedes-Benz GLE», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 .

Внаслідок ДТП транспортному засобу «Mercedes-Benz GLE», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , було завдано механічних ушкоджень, а власнику вказаного автомобіля матеріального збитку.

ПрАТ «СК «ВУСО» визнало вказану подію страховим випадком та відповідно до страхового акту № 08542-02 від 05.09.2018 року та доповнення № 1 від 25.10.2018 року до страхового акту № 08542-02, здійснило виплату страхового відшкодування у загальному розмірі - 360 764,17 грн..

Відповідно до постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 09.08.2018 року по справі № 521/12440/18 вказана ДТП сталася внаслідок порушення ОСОБА_2 Правил Дорожнього руху України.

11.07.2019 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено Договір № 11/07/2019 про відступлення права вимоги, відповідно до якого Первісний кредитор відступає (передає), а Новий кредитор (позивач) отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих Первісному кредитору договором страхування, перелік яких наведений у Додатку № 1 до Договору, в тому числі право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором № 5-01 від 02.03.2018 року (Т. 1, а. с. 1 2, 62 - 63).

2.2 Позиція відповідача в суді першої інстанції

У відзиві на позов ОСОБА_2 заперечує проти позову. Просить у задоволенні позову відмовити.

Відзив на позов обґрунтовано тим, договір № 11/07/2019 від 11.07.2019 року за своєю правовою природою є договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги, а відсутність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 у Державному реєстрі фінансових установ виключає можливість укладання ним договорів про надання фінансових послуг та порушує вимоги законодавства щодо форми, змісту і суб`єктного складу договору факторингу, що є підставою для визнання договору від 11.07.2019 року недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України. Крім того, здійснена ПрАТ «СК «ВУСО» виплата страхового відшкодування у загальному розмірі - 360 764,17 грн. та вартість деталей і робіт по їх заміні є надмірно завищеними та не відповідають пошкодженням, які зафіксовані в додатках до протоколу про адміністративне правопорушення (Т. 1, а. с. 101 104).

2.2 Узагальнені доводи позивача в суді першої інстанції

У відповіді на відзив на позов Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 заперечує проти відзиву на позов. Просить позов задовольнити.

Відповідь на відзив на позов обґрунтовано тим, що доводи відзиву на позов про те, що укладений між ФОП ОСОБА_1 та ПрАТ «СК «ВУСО» Договір №11/07/2019 від 11.07.2019 року про відступлення права вимоги є за своєю правовою природою договором факторингу є необґрунтованими, з огляду на наявність різниці між розміром права вимоги та ціною Договору.

Крім того, у відповіді на відзив на позов позивач зазначає про неспростованість розміру шкоди стороною відповідача (Т. 1, а. с. 124 - 126).

2.2 Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2020 рокувідмовлено у повному обсязі у задоволенні вищевказаного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з укладенням договору про відступлення права вимоги за договором, відбулася заміна кредитора у зобов`язанні, який є юридичною особою, спеціально створеною для здійснення страхової діяльності та такою, що одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності - ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 , який в силу Закону не є страховиком і не може надавати страхові послуги згідно з наведеними нормами права. Відступлення права вимоги за страховим договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 979 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі договору страхування, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме страховик, юридична особа, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності (Т. 1, а. с. 172 176).

2.3 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі фізична особа-підприємець ОСОБА_1 просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2020 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким вищевикладений позов задовольнити.

2.4 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) за договором відступлення права вимоги учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа. Із наведеного можна зробити висновок, що для укладення договорів, подібних до Договору №11/07/2019 про відступлення права вимоги від 11.07.2019 року, позивач як новий кредитор не повинен обов`язково мати спеціальний статус, зокрема отримувати ліцензію на здійснення страхової діяльності; 2) правомірність вчиненого позивачем правочину у встановленому законом порядку не оскаржувалась, а предметом даного спору є саме відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу, а не визнання Договору №11/07/2019 про відступлення права вимоги від 11.07.2019 року недійсним. Відтак, скаржник вважає, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. 13 ЦПК України вийшов за межі заявлених вимог та фактично постановив, що Договір №11/07/2019 про відступлення права вимоги від 11.07.2019 року є недійсним; 3) між позивачем та відповідачем існують позадоговірні (деліктні) правовідносини, в яких відповідач є боржником, а позивач - кредитором. Таким чином, незважаючи на той факт, що дані правовідносини виникли на основі виконання первісним кредитором (ПрАТ «СК «ВУСО») своїх зобов`язань по виплаті страхового відшкодування за Договором добровільного страхування наземного транспорт №5-01 від 02.03.2018 року, саме по собі спірне регресне зобов`язання є по суті новим зобов`язанням та не пов`язане з правовідносинами за договором страхування. Отже, як на думку апелянта, суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку, що вказане право регресної вимоги не могло бути відступлене позивачу, а відтак безпідставно відмовив у задоволенні позову (Т. 1, а. с. 178 - 180).

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу, відповіді на заперечення Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зазначає про те, що доводи відзиву на апеляційну скаргу про те, що укладений між ФОП ОСОБА_1 та ПрАТ «СК «ВУСО» Договір №11/07/2019 від 11.07.2019 року про відступлення права вимоги є за своєю правовою природою договором факторингу є необґрунтованими (Т. 1, а. с. 206 210, 213 214 зворотна сторона).

2.5 Узагальнені доводи відповідачів в апеляційному суді

У запереченнях на апеляційну скаргу, які за своєю правовою природою є відзивом на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 заперечує проти апеляційної скарги. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції просить залишити без змін.

Доводи заперечень на апеляційну скаргу є відображенням доводів відзиву на позов (Т. 1, а. с. 194 196).

2.6 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.02.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2020 року (Т. 2, а. с. 189 - 189 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.03.2021 року призначено розгляд справи у приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 1, а. с. 220).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.08.2021 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовною заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу, за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2020 року (Т. 1, а. с. 224 224 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25.11.2021 року витребувано з Малиновського районного суду м. Одеси адміністративну справу №521/12440/18 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП (Т. 1, а. с. 244 246 зворотна сторона).

Справа неодноразово призначалася до розгляду.

15.07.2022 року від позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому її розгляді, багаторазове призначення справи до розгляду, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, викладення сторонами своєї правової позиція у заявах по суті справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, відповіді на відзив на апеляційну скаргу, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

02.03.2018 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» та ОСОБА_3 укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 5-01, предметом якого є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом «Mercedes-Benz GLE», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . У відповідності до умов даного договору ПрАТ «СК «ВУСО» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь Страхувальника страхове відшкодування (Т. 1, а. с. 18 23).

09.07.2018 року в м. Одесі по вул. Краснова, 3Б мала місце ДТП за участю автомобіля «Renault Kangoo», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіля «Mercedes-Benz GLE», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 .

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 09.08.2018 року по справі №521/12440/19 ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні вказаної ДТП та накладено на нього адміністративне стягнення за ст. 124 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі - 340,00 гривень (Т. 1, а. с. 26).

10.08.2018 року ОСОБА_5 звернулася з заявою до ПрАТ «СК «ВУСО» про сплату страхового відшкодування у зв`язку з ДТП, яка мала місце 09.07.2017 року (Т. 1, а. с. 33).

ПрАТ «СК «ВУСО» визнало вказану подію, яка мала місце 09.07.2018 року, страховим випадком. Відповідно до страхового акту № 08542-02 від 05.09.2018 року та доповнення № 1 від 25.10.2018 року до страхового акту № 08542-02, загальна сума страхового відшкодування становить - 360 764,17 гривень (Т. 1, а. с. 37 - 38).

Відповідно до платіжних доручень № 20030 від 05.09.2018 року, № 20031 від 05.09.2018 року, № 20032 від 05.09.2018 року, № 20103 від 06.09.2018 року, від 07.09.2018 року, № 24026 від 25.10.2018 року ПрАТ «СК «ВУСО» здійснило виплату страхового відшкодування ОСОБА_6 у загальному розмірі - 360 764,17 гривень (Т. 1, а. с. 39 41).

11.07.2019 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено Договір № 11/07/2019 про відступлення права вимоги, відповідно до п. 2.1 якого Первісний кредитор відступає (передає) Новому кредитору свої Права вимоги до Боржників, а Новий кредитор набуває права вимоги Первісного кредитора за укладеними Договорами страхування та сплачує Первісному кредитору за відступлення Права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює Ціні договору у порядку та строки встановлені цим Договором.

Відповідно до Переліку договорів страхування, наведеному у Додатку № 1 до Договору, до ФОП ОСОБА_1 перейшло зокрема і право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором № 5-01 від 02.03.2018 року (Т. 1, а. с. 7 - 17).

Між сторонами склалися правовідносини щодо відшкодування шкоди в порядку регресу.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.

Згідно із ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Згідно з п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

3.4 Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів відзиву на апеляційну скаргу

За змістом положень ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.

У відповідності до положень ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 27 грудня 2019 року у справі № 686/11256/16-ц.

Факт наявності шкоди, завданої відповідачем ОСОБА_7 , майно якої було застраховане в ПрАТ «СК «ВУСО», підтверджується вищевказаними дослідженими судом доказами.

Апеляційний суд вважає доведеним належними та допустимими доказами факт пошкодження транспортного засобу ОСОБА_4 з вини відповідача. Матеріали справи не містять доказів на спростування встановлених судом обставин та доказів відсутності вини відповідача у пошкодженні вищевказаного транспортного засобу.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

При цьому, Велика Палата Верховного Суду по справі № 465/646/11 (постанова від 31.10.2018 року) зазначила, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 985 ЦК України страховиком є юридична особа, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності.

З наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом мати статус страховика та надавати страхові послуги, оскільки такі надаються лише юридичними особами, які спеціально створені для здійснення страхової діяльності та одержали у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності.

Як вбачається з встановлених судом обставин, з укладенням договору про відступлення права вимоги за договором, відбулася заміна кредитора у зобов`язанні, який є юридичною особою, спеціально створеною для здійснення страхової діяльності та такою, що одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності - ПрАТ «СК «ВУСО», на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 , який в силу Закону не є страховиком і не може надавати страхові послуги згідно з наведеними нормами права.

Отже, відступлення права вимоги за договором страхування на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 979 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі договору страхування, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме страховик, юридична особа, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності.

Аналогічна позиція вже висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року в кредитних правовідносинах щодо кредитодавця, яким може бути банк або інша фінансова установа, до яких в силу закону не відноситься фізична особа (справа № 909/968/16).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 на підставі договору відступлення права вимоги набув права кредитора і має право на відшкодування страхової виплати з відповідача в порядку регресу не засновані на вимогах діючого законодавства, є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги, з огляду на те, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 на підставі договору відступлення права вимоги не набув права кредитора відносно відповідача, є неспроможними.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 є недоведеними, а тому її треба залишити без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відсутні.

3.5 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 07 жовтня 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

С. О. Погорєлова