РІШЕННЯ

іменем України

"04" жовтня 2022 р. смт Тиврів 145/2035/20

2/145/593/2022

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Ратушняка І. О.

при секретарі Цюпій О.П.,

за участі представників відповідача Московка О.О., Потьомкіна І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону" про визнання незаконним та скасування наказу про його звільнення, поновлення на роботі та стягнення втраченого заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій вказує, що з 08.10.2001 він був прийнятий на роботу до ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону», де і працював на різних посадах.

27.05.2003 був переведений учнем електромонтера виробничого цеху та впродовж 8 років, а саме: 01.07.2011 отримав максимальний 5 розряд електромонтера з ремонту обслуговування електроустаткування виробничого цеху №1; 04.10.2012 був призначений бригадиром бригади електромонтерів виробничого цеху №1, який в подальшому в 2017 році було перейменовано на бетонозмішувальний цех.

За весь період своєї трудової діяльності чесно та сумлінно дотримувався вимог чинного законодавства та виконував свої обов`язки. Однак після переходу до іншої первинної профспілкової організації, а саме: профспілки залізничників та транспортних будівельників України ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» по відношенню до нього та його колег розпочались дискримінаційні дії з примусом до звільнення з підприємства.

Коли ці дії не досягли належного результату, на підставі надуманих роботодавцем причин його через дискримінацію, пов`язану з переходом до іншої неконтрольованої правлінням відповідача профспілки, без погодження з його профспілковою організацією, в порушення норм трудового та іншого законодавства України було звільнено за п.2 ст.40 КЗпП України.

Дане звільнення вважає незаконним, а наказ про нього таким, що порушує цілий ряд норм трудового права України.

Просить визнати дії ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» щодо звільнення електромонтера бетонозмішувального цеху ОСОБА_1 в порядку п.2 ст.40 КЗпП України незаконними та поновити його на посаді, означеній з трудовій книжці та роботі.

Визнати незаконним та скасувати кадровий наказ ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» №127-ОС від 06.11.2020.

Зобов`язати ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону», провести відповідні розрахунки втраченого заробітку за час вимушеного прогулу та стягнути їх з відповідача на користь ОСОБА_1 за весь період вимушеного прогулу.

Допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць (середньомісячної заробітної плати).

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, подав заяву, відповідно до якої просить справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник залученої до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - Первинної профспілкової організації Профспілки залізничників та транспортних будівельників України ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону", до суду не з`явилася. Заяв про відкладення розгляду справи, про слухання справи у її відсутності до суду не надходило.

Представники відповідача Московко О.О. та Потьомкін І.М. позовні вимоги не визнали, просять відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до наданого відповідачем відзиву на позовну заяву в задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі, мотивуючи тим, що ОСОБА_1 стверджує, що він ніби-то працював бригадиром бригади електромонтерів виробничого цеху № 1 ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону", а відповідно до наказу № 127-ос від 06.11.2020 звільнили його з посади електромонтера.

Відповідно до наказу №368-к від 04.10.2012 ОСОБА_1 дійсно було призначено бригадиром бригади електромонтерів виробничого цеху №1, однак відповідно до службової записки заступника начальника бетонно-змішувального цеху ОСОБА_4 , від 01.04.2013, наказу № 72-к, від 01.04.2013 ОСОБА_1 був звільнений з вказаної посади та до моменту його звільнення працював електромонтером.

Як стверджує сам позивач, 05.07.2020 при спілкуванні з керівництвом місцевої поліції останньому стало погано і він потрапив до лікарні. Після лікування отримав III групу інвалідності. З 06.07.2020 по 20.10.2020 позивач знаходився на лікарняному, а 21.10.2020 вийшов на роботу.

Наказом Міністерства охорони здоров`я №246 від 21.05.2007 затверджено Порядок проведення медичних оглядів працівників певних категорій, визначає, що даний порядок призначений для: працівників, зайнятих на важких роботах, роботах із шкідливими чи небезпечними умовами праці або таких, де є потреба у професійному доборі, та осіб віком до 21 року підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, виду економічної діяльності та їх філій, інших відокремлених підрозділів; фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності, які відповідно до законодавства використовують найману працю.

П.1.5 вказаного Порядку визначено, що періодичні медичні огляди проводяться з метою вирішення питання щодо можливості працівника продовжувати роботу в умовах дії конкретних шкідливих та небезпечних виробничих факторів і трудового процесу.

Відповідач, маючи всі законні підстави, 21.01.2020 направив ОСОБА_1 на проходження періодичного медичного огляду в зв`язку з довгим перебуванням останнього на лікарняному та з метою встановити стан здоров`я працівника.

23.10.2020 ОСОБА_1 самостійно надав до ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону" медичну довідку про проходження періодичного медичного огляду працівників та картку працівника, який підлягає періодичному медичному огляду, видані 23.10.2020 Комунальним некомерційним підприємством "Гніванська міська лікарня", в яких чітко зазначено, що ОСОБА_1 непридатний до роботи за професією електромонтер.

23.10.2013 на адресу ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону" не надходило жодних листів від ОСОБА_1 , в тому числі і про переведення його на посаду охоронника, крім того, станом на 23.10.2020 на ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону" відсутні вільні вакансії охоронника.

23.10.2020 ОСОБА_1 лише особисто надав медичну довідку та картку до неї, про що зазначено вище, написав заяву на відпустку та без жодних пояснень покинув територію підприємства.

02.11.2020 позивач з`явився на роботі, та 03.11.2020 під розпис був ознайомлений з наявними вільними посадами на підприємстві, а саме: арматурник, формувальник, машиніст перенавантажувача, слюсар ремонтник, вантажник.

Цього ж дня позивача було направлено на періодичний медичний огляд. 06.11.2020 ОСОБА_1 особисто надав п`ять медичних довідок про проходження періодичного медичного огляду та п`ять карток працівника, який піддягає періодичному медичному огляду, виданих Комунальним некомерційним підприємством "Гніванська міська лікарня" 05.11.2020, в яких зазначено, що він не придатний до роботи за професіями: арматурник, формувальник, машиніст перенавантажувача, слюсар ремонтник, вантажник.

23.10.2020 на виконання вимог ст.43 КЗпП України, відповідачем на адресу Первинної профспілкової організації, членом якої є ОСОБА_1 , було направлено подання про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 , з підстав, передбачених ч.2 ст. 40 КЗпП України.

Станом на 15.02.2021 ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону" не отримувало жодної відповіді від Первинної профспілкової організації Профспілки залізничників та транспортних будівельників України ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону", а отже у відповідності з законодавством, вважається, що виборний орган профспілкової організації дав згоду на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 .

Позивачем ОСОБА_1 надано відповідь на відзив, згідно якої вважає зауваження відповідача, зазначені у відзиві, безпідставними та просить задоволити позов в повній мірі.

Згідно заперечень на відповідь на відзив, наданих ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону", відповідач вважає що цілком законно та виправдано провів звільнення ОСОБА_1 з роботи та просить відмовити у задоволенні його позову у повному обсязі.

Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008, визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.

Частина 5 статті 55 Конституції України гарантує кожному право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.141 КЗпП власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

Тлумачення поняття "охоронюваного законом інтересу" викладене у рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року у справі № 1 -10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України, щодо офіційного тлумачення поняття" охоронюваний законом інтерес".

У зазначеному рішенні Конституційний Суд України вирішив, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та(або) нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції України і законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

У силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Частиною 3 ст. 12, ст.ст.76-81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові докази, висновки експертів, показання свідків. Суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Відповідно до п.2.3, 2.4, 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» N 58 від 29.07.93, записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

З кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення власник або уповноважений ним орган зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці (типова відомча форма N П-2, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року N 277 ( v0277202-95 ), в якій має повторюватися відповідний запис з трудової книжки (вкладиша).

Судом встановлено, що 06 листопада 2020 року ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» видано наказ №127-ОС про звільнення з роботи ОСОБА_1 , електромонтера з ремонту обслуговування електрообладнання цеху бетонозмішувального з 6 листопада 2020 року за п.2 ст.40 КЗпП України, за станом здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи. Підстава : медичний висновок від 23.10.2020 (а.с.19).

Суд вважає, що зазначений наказ підлягає скасуванню, оскільки відповідно до записів у трудовій книзі (а.с.13-14 т.1) ОСОБА_1 04 жовтня 2012 року призначений бригадиром бригади електромонтерів виробничого цеху №1, а звільнено його як електромонтера з ремонту обслуговування електрообладнання цеху. Посилання представників відповідача на наказ № 72-к, від 01.04.2013, яким ОСОБА_1 був звільнений з вказаної посади, є безпідставним, оскільки такий запис у трудовій книжці позивача відсутній.

Також відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно з ст.39 Закону України "Про професійні спілки їх права та гарантії діяльності" у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником.

Ч.5 ст.43 КЗпП України визначено, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Відповідно до відзиву 23.10.2020 в.о. голови правління ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» Хардикайнен О.В. на адресу Первинної профспілкової організації, членом якої є ОСОБА_1., направив подання про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 , з підстав, передбачених ч.2 ст. 40 КЗпП України (а.с.93 т.1), при чому доказів отримання профспілковою організацією зазначеного подання відповідач не надав, а позивач заперечує дані обставини.

Крім того, ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» звільнив ОСОБА_1 06.11.2020, раніше гарантованого законом п`ятнадцятиденного терміну для прийняття профспілковою організацією рішення щодо надання згоди на розірвання трудового договору із позивачем та триденного строку для повідомлення про прийняте рішення.

Суд вважає, що дії ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» щодо звільнення ОСОБА_1 є незаконними, та наказ №127-ОС від 06 листопада 2020 року підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.ч.1, 2 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд також враховує позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 25 травня 2016 року у справі №6-511цс16, відповідно до якої при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Також суд вважає за доцільне зобов`язати ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» провести розрахунки втраченого заробітку за час вимушеного прогулу, а також стягує з відповідача на користь ОСОБА_1 втрачений заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч.7 ст.235 КЗпП рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ч.ч.2, 4 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Відповідно до ст.141 ЦПК суд стягує з ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» на користь ОСОБА_1 454 гривні сплаченого ним судового збору (а.с.186 т.1), а також судовий збір в прибуток держави у сумі 1984 гривні 80 копійок (992,4*2), оскільки ОСОБА_1 при поданні заяви був звільнений від їх сплати.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 12, 81, 89, 141, 258, 259, 263- 265, 273,430 ЦПК України, ст.ст.40, 43, 55 Конституції України, ст.ст. 43, 141, 235 КЗпП України, ст.15 ЦК України, Законом України "Про професійні спілки їх права та гарантії діяльності", суд

ухвалив:

Позов задоволити.

Визнати дії ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» щодо звільнення електромонтера бетонозмішувального цеху ОСОБА_1 в порядку п.2 ст.40 КзПП України незаконними та поновити його на посаді.

Визнати незаконним та скасувати кадровий наказ ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» №127-ОС від 06 листопада 2020 року.

Зобов`язати ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» провести відповідні розрахунки втраченого заробітку за час вимушеного прогулу та стягнути з ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» на користь ОСОБА_1 втрачений заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до розрахунків.

Стягнути з ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» судовий збір в прибуток держави у сумі 1984 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири) гривні 80 копійок.

Стягнути з ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» на користь ОСОБА_1 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні сплаченого ним судового збору.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць (середньомісячної заробітної плати) допустити до негайного виконання

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання рішення в повному обсязі, тобто з 10 жовтня 2022 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено в день його складання або проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу на рішення буде подано протягом 30 днів з дня отримання повної копії судового рішення.

Суддя Ратушняк І. О.