ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 623/4415/20 Номер провадження 22-ц/814/2971/22Головуючий у 1-й інстанції Бєссонова Т.Д. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Хіль Л.М.

суддів: Дорош А.І., Триголова В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 грудня 2021 року

по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року АТ «ПриватБанк» (надалі - Банк) звернувся до місцевого суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у сумі 40617,14 грн та вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування своїх вимог Банк зазначав, що 25 грудня 2014 року між АТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № б/н згідно до якого останній було надано кредит.

Вказував, що ліміт кредитного розміру збільшився до 28000,00 гривень.

Відповідач умов договору належним чином не виконувала та станом на 15 жовтня 2020 року утворилась заборгованість у розмірі 40617,14 грн.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 грудня 2021 року у задоволенні позову Банка до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено повністю.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати за проведення судово-почеркознавчої експертизи у розмірі 8237,28 гривень.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив Банк, посилаючись на те, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що відповідач після отримання перевипущених карт, здійснила дії щодо проведення їх активації, користувалась ними та отримувала кредитні кошти.

У виписці по руху коштів прослідковується встановлення кредитного ліміту та факт використання відповідачем кредитних коштів, а саме те, що ОСОБА_2 знімала кошти через банкомат, розраховувалась кредитною картою, поповняла її через термінали самообслуговування.

Зокрема було здійснено переказ зі своєї картки НОМЕР_1 через додаток Приват24, коментар до платежу отримувач: ОСОБА_2 та неодноразово поповнювався номер мобільного телефону, який їй належить.

Вважає, що вищевказані операції підтверджують факт отримання кредитних карт та їх використання, оскільки проведення цих операцій неможливе без наявності картки.

Крім того вказував, що при отриманні кредитних карт в приміщенні банку здійснювалось фотографування відповідачки з отриманими картами.

Зазначав, що банк надав ОСОБА_2 кредит, а вона його не повернула, тому суд не мав жодних підстав для відмови у стягненні отриманих коштів відповідачем у повному обсязі.

Ураховуючи викладене, прохав скасувати рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 грудня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити у повному обсязі позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» та вирішити питання розподілу судових витрат.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Апеляційний суд перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що остання підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 25 грудня 2014 року, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 28000,00 гривень.

Через неналежне виконання зобов`язання станом на 15 жовтня 2020 року утворилась заборгованість у розмірі 40617,14 грн, яка складається з: - 28845,96 грн заборгованість за тілом кредиту в тому числі:-0,00 грн заборгованість за поточним тілом кредиту; - 28845,96 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; - 0,00 грн заборгованість за нарахованими відсотками; - 11771,18 грн заборгованість за простроченими відсотками; - 0,00 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; - 0,00 грн нарахована пеня; - 0,00 грн нарахована комісії.

ОСОБА_1 стверджувала, що не підписувала Заяву № б/н від 25 грудня 2014 року. Наявний в доданій до позову Анкеті-заяві підпис ОСОБА_3 не відповідає її дійсному підпису, що підтверджується висновком експерта.

Згідно Висновку судового експерта від 26 жовтня 2021 року № 23743 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи за цивільною справою № 623/4415/20 - підпис від імені ОСОБА_3 в «Анкете-заявлении о присоединении к Условиями Правилам предоставления банковских услуг в ПриватБанке» від 25 грудня 2014 року, розташований у рядку «Клиент:» - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. (а.с. 166-171).

Відмовляючи у задоволенні позову місцевий суд дійшов висновку, що позивачем АТ КБ «Приватбанк» не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами факту укладення із відповідачем договору на умовах, зазначених позивачем, та факту видачі кредитних коштів, наявність заборгованості за кредитом в розмірі 40617,14 грн, що свідчить про недоведеність порушення відповідачем прав позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду, й відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч. 1, 2 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 25 грудня 2014 року процентна ставка не зазначена.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема прострочені відсотки.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, посилається на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПРИВАТБАНКУ.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПРИВАТБАНКУ ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких, зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункти 1.1.7.12, 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПРИВАТБАНКУ, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (25 грудня 2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (21 грудня 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг ПРИВАТБАНКУ, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачкою АТ КБ «ПриватБанк» дотримало вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Зі змісту розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 15 жовтня 2020 року вбачається, що залишок неповернутої суми отриманого кредиту становить 40617,14 грн (заборгованість за простроченим тілом кредиту та простроченими відсотками). Розмір заборгованості за тілом кредиту становить 28845,96 грн.

За обставинами цієї справи суд не встановив у позивача права вимагати сплати відповідачкою заборгованість за простроченими відсотками за кредитним договором, а тому позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню.

Разом з тим відповідно до виписки за договором б/н станом 19 жовтня 2020 року ОСОБА_2 користувалась кредитними коштами, а саме: знімала кошти через банкомат, розраховувалась кредитною картою, поповняла її через термінали самообслуговування.

Зокрема було здійснено переказ зі своєї картки НОМЕР_1 через додаток Приват24, коментар до платежу отримувач: ОСОБА_2 .

Крім того апеляційний суд бере до уваги фотокартки долучені до матеріалів справи, які підтверджують отримання ОСОБА_2 кредитних карток.

Тому апеляційний суд приходить до висновку, що відповідачкою не спростовано належними та допустимими доказами факту користування нею кредитним коштами, а саме отримання коштів.

У свою чергу зміст поданих Банком доказів дає підстави стверджувати про існування між сторонами кредитного договору, користування відповідачкою наданими банком кредитними коштами, а також наявність заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, з відповідачки ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 28845,96 грн.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Судовий збір за подачу позову становив 2102,00 грн., а за подачу апеляційної скарги 3153,00 грн.

Оскільки позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, апеляційний суд змінює розподіл судових витрат, стягнувши з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 3731,60 грн.

Керуючись нормами статей 374, 376, 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 28845,96 грн.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» 3731,60 грн сплачений судовий збір.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.М. Хіль

Судді: А.І. Дорош

В.М. Триголов