Номер провадження: 22-ц/813/2931/22
Справа № 2-2461/2008
Головуючий у першій інстанції Боярський О.О.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Зеніної М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Шаркевича Віктора Трохимовича на заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 серпня 2008 року по цивільній справі за позовом Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2007 року Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме за адресою: по АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що відповідачі тривалий час не проживають у вищевказаній квартирі.

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 серпня 2008 року позов задоволено, визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 квітня 2021 року заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про перегляд вказаного заочного рішення суду залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким заочним рішенням суду, представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвокат Шаркевич Віктор Трохимович подав апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 серпня 2008 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи належним чином повідомленими про розгляд справи на 15-00 г. 04.10.2022 року, сторони та їх представники в судове засідання не з`явилися, про причини не явки суду не повідомили. Заяв та клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи в режимі відео конференції не подали.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позов та визнаючи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з доведеності обставин не проживання відповідачів у квартирі протягом тривалого часу трьох років без поважних причин.

Проте погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено,з матеріалів справи вбачається, що:

-квартира АДРЕСА_2 знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Білгород-Дністровського Одеської області;

-у квартирі АДРЕСА_2 на житловій площі 44,5 кв. м. (загальна площа 67 кв. м.) зареєстровані 8 осіб ОСОБА_3 , 1951 року народження основний квартиронаймач; ОСОБА_4 , 1946 року народження (чоловік); ОСОБА_1 , 1971 року народження (дочка); ОСОБА_2 , 1975 року народження (дочка); ОСОБА_5 , 1988 року народження (дочка); ОСОБА_7 , 1995 року народження (онука); ОСОБА_8 , 1996 року народження (онук); ОСОБА_9 , 1999 року народження (онука).

-на решті загальної площі 31,3 кв. м. в тому числі житловій 17 кв. м. у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані 3 особи ОСОБА_6 , 1955 року народження (основний квартиронаймач), ОСОБА_10 , 1975 року народження (син); ОСОБА_11 , 1975 року народження (син).

-відповідно до копій актів від 29.12.2005 року; від 25.12.2006 року; від 19.03.2007 року; від 29.05.2007 року, складених працівниками житлово-комунальних органів Білгород-Дніровської міської ради та затверджених начальником УЖКГ Білгород-Дністровської міської ради, які зберіглись у Виконкомі Білгород-Дністровської міської ради і у встановленому законом порядку відновлені судом після знищення цивільної справи за перебігом строків, у квартирі АДРЕСА_2 на житловій площі 44,5 кв. м. (загальна площа 67 кв. м.) з 8 осіб фактично проживають лише 5 осіб: ОСОБА_3 , 1951 року народження основний квартиронаймач; ОСОБА_4 , 1946 року народження (чоловік); ОСОБА_5 , 1988 року народження (дочка); ОСОБА_7 , 1995 року народження (онука); ОСОБА_8 , 1996 року народження (онук). При цьому ОСОБА_1 , 1971 року народження, знаходиться на заробітках у м. Москві, Російська Федерація, ОСОБА_2 , 1975 року народження, та її дочка ОСОБА_9 , 1999 року народження, знаходяться в Литовській Республіці (т.1 а. с. 216-220).

Колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила правокористування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

На підтвердження факту не проживання відповідачів у спірному житлі, позивачем було надано до суду акти від 29.12.2005 року; від 25.12.2006 року; від 19.03.2007 року; від 29.05.2007 року, які складені працівниками житлово-комунальних органів Білгород-Дністровської міської ради, затверджені начальником Управління ЖКГ Білгород-Дністровської міської ради, на обслуговуванні якого знаходиться багатоквартирний будинок, в якому знаходиться квартира, про втрату права користування якою відповідачами Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради заявлені відповідні вимоги.

Копії даних актів зберіглись у Виконкомі Білгород-Дністровської міської ради і у встановленому законом порядку відновлені судом після знищення цивільної справи за перебігом строків.

В самому оскаржуваному судовому рішенні відсутнє безпосереднє посилання на акти про не проживання відповідачів у спірному житлі та дати їх складення, а зазначено лише про доведеність обставин не проживання відповідачів у квартирі без поважних причин протягом трьох років.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги акти від 29.12.2005 року; від 25.12.2006 року; від 19.03.2007 року; від 29.05.2007 року як належні докази про не проживання відповідачів у спірному житлі, оскільки зі змісту кожного із вказаних актів не вбачається, з якого саме моменту та протягом якого саме періоду відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були відсутні за спірним місцем проживання, а зазначено лише про їх відсутність у квартирі на момент обстеження (перевірки) з посиланням на знаходження ОСОБА_1 у м. Москва на заробітках, а ОСОБА_2 та її неповнолітньої дочки ОСОБА_12 у Литві, і що ця інформація отримана зі слів ОСОБА_3 (мати відповідачів, основний квартиронаймач).

Вичерпного переліку поважних причин не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Колегія суддів виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити строк тимчасової відсутності. Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 754/11532/19, провадження № 6 1 10959 св 20 (ЄДРСР У № 93336396).

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним зі способів захисту житлових прав фізичних осіб. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Шістнадцятого грудня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 320/9482/17, провадження № 61-6318 св 19 (ЄДРСРУ № 93793165) вказав, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житло, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18); від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18); від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17 (провадження № 61-7317св19); від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19).

Проте зі змісту оскаржуваного рішення не вбачається, що позивач довів, а суд першої інстанції дослідив належні та достатні докази на підтвердження точного періоду не проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні, дійсності причин такого не проживання відповідачів, а також наявності фактів повернення відповідачів до жилого приміщення.

Такими доказами могли бути показання свідка ОСОБА_3 , на слова якої про відсутність відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спірному житловому приміщенні, містяться посилання в актах обстеження про відсутність відповідачів, а також документальні відомості про перетинання відповідачами державного кордону України у період 2005-2008 років, протягом якого були складені акти про не проживання відповідачів та відбувався розгляд справи в суді першої інстанції.

Проте таких доказів позивачем не надано, а посилання судом лише на відомості, які зазначені в актах від 29.12.2005 року; від 25.12.2006 року; від 19.03.2007 року; від 29.05.2007 року про перебування ОСОБА_1 на заробітках в м. Москва, а ОСОБА_2 у Литві без перевірки дійсності даних обставин, без дослідження поважності реальних причин відсутності відповідачів за місцем проживання, а також перевірки наявності чи відсутності фактів повернення відповідачів до спірної житлової площі протягом періоду їхньої відсутності протягом 2005-2007 років включно, самі по собі не можуть вважатися достатніми доказами для набуття висновку про визнання відповідачів особами, які втратили місце проживання з підстав ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, якими обґрунтовано позов.

При таких обставинах, у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову та визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 особами, які втратили право користування жилим приміщенням квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів звертає також увагу, що розпорядженням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області № 10677 від 10.07.2014 року задоволено прохання наймача ОСОБА_3 про передачу 72/100 часток квартири АДРЕСА_2 в приватну спільну часткову власність та видано свідоцтво про право власності від 10.07.2014 року на 72/100 часток квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_3 та членам її сім`ї ОСОБА_4 (чоловік); ОСОБА_5 (дочка); ОСОБА_7 (онука); ОСОБА_8 (онук), ОСОБА_1 (дочка), ОСОБА_2 (дочка), ОСОБА_9 (онука).

Членами сім`ї, які займали житлову площу - 72/100 часток квартири АДРЕСА_2 і приватизували дану житлову площу, правомірність видачі свідоцтва про право власності в порядку безоплатної приватизації на ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , як осіб, які мали право на приватизацію цієї квартири, не оскаржується.

Разом з тим дане свідоцтво щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оспорюється в іншій цивільній справі сусідкою ОСОБА_6 , яка займає іншу частину квартири АДРЕСА_2 .

Враховуючи наведене, рішення суду не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення позову Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщення без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Шаркевича Віктора Трохимовича задовольнити частково.

Заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 серпня 2008 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 06.10.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

О.В. Князюк