Номер провадження: 22-ц/813/4704/22
Справа № 509/6005/19
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - ОСОБА_3 ) про визнання права власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (третя особа - ОСОБА_3 ) про визнання права власності, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Кочко В.К. 15 вересня 2021 року у смт. Овідіополь Одеської області, -

встановила:

У листопаді 2019 року до Овідіопольського районного суду Одеської області звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона перебуває у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 з 15.10.2005 року. У лютому 2008 року батько позивача ОСОБА_3 вирішив подарувати ОСОБА_1 квартиру у м. Одесі, позивач та її батько домовилися, що він придбає на ім`я ОСОБА_1 майнові права на квартиру, 20.02.2008 року укладено договір дарування майнових прав з передачею подарунку у майбутньому. 19.02.2008 року ОСОБА_1 оформила довіреність на свого батька ОСОБА_3 , який 22.02.2008 року склав договір №69/Б/6/169/Б купівлі-продажу майнових прав з ТОВ «Руніком-Стройінвест» на квартиру. 25.02.2008 року ОСОБА_3 сплатив свої грошові кошти у розмірі 253164,00 грн. ОСОБА_1 вказує, що 19.03.2011 року повторно надала батьку довіреність. 08.07.2011 року ОСОБА_1 надано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме, квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач вказує, що ОСОБА_2 визнавав її право власності на квартиру, однак у серпні 2019 року ОСОБА_2 заявив, що вищевказана квартира належить йому та ОСОБА_1 у рівних частках. Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом своїх прав.

У грудні 2019 року до суду першої інстанції надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 вказував, що з моменту народження доньки його дружина не працювала, у його власності до укладення шлюбу були грошові кошти у розмірі 5000 доларів США, також від реалізації належного йому автомобіля було отримано грошові кошти у розмірі 4000 доларів США. У листопаді 2006 року ОСОБА_2 позичив у сестри та матері грошові кошти у розмірі 15000 доларів США. Загалом 24000 доларів США були передані батьку дружини ОСОБА_3 з метою придбання квартири у м. Одесі. ОСОБА_2 про наявність договору дарування майнових прав від 20.02.2008 року взагалі не знав, вважає, що договір підписаний у 2019 року, грошових коштів, що зазначені в договорі ОСОБА_3 , не мав. У 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 переїхали до м. Одеси, ОСОБА_2 в 2011 року почав самостійно робити ремонт у квартирі за свої кошти, меблі та всю побутову техніку придбано за його рахунок. В грудні 2011 року позивач та відповідач разом з донькою переїхали до квартири, де і зараз спільно проживають. З 2011 року ОСОБА_2 сплачував та сплачує витрати за комунальні послуги.

Рішенням Овідіопольського районного суд Одеської області від 15 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 - задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 , а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 було надано суду ряд доказів зокрема: довіреності, які надавала ОСОБА_1 ОСОБА_3 на представництво її інтересів по покупці спірної квартири; платіжне доручення від 25.02.2008 року, згідно якого ОСОБА_4 перерахував ТОВ «Руніком-Стройінвест» 253164 грн.; документи, які підтверджують, що ОСОБА_4 тривалий час працював за кордоном; довідка про місце проживання та складу сім`ї, згідно якої у спірній квартирі ОСОБА_2 не зареєстрований; договір купівлі-продажу квартири від 21.08.2004 року, згідно якого ОСОБА_1 продала належну їй квартиру у м. Тернополі), які, на думку апелянта, свідчать про те, що спірна квартира є її особистою приватною власністю.

Сторони про розгляд справи на 13.09.2022 року були сповіщені належним чином.

12.09.2022 року від ОСОБА_1 на адресу Одеського апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

13.09.2022 року від ОСОБА_3 на адресу Одеського апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 15.10.2005 року, відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб 15.10.2005 року.

На час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі.

Відповідно до витягу про державну реєстрацію власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності від 08.07.2011 року, виданого на підставі рішення Виконкому Таїровської селищної ради від 31.05.2011 року за №684, є ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.370 ЦК України вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Перелік майна, яке належить до особистої приватної власності дружини, чоловіка, визначено у ч.1 ст.57 СК України, зокрема це:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем ОСОБА_1 заявлено вимоги про визнання квартири її особистою власністю із посиланням на те, що її батько ОСОБА_3 на підставі договору дарування майнових прав від 20.02.2008 року подарував майнові права на спірну квартиру позивачу з передачею дарунку у майбутньому.

Однак, матеріали справи не містять належних доказів того, що на момент укладення вказаного договору майнові права на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно належали ОСОБА_3 .

Також колегія суддів враховує, що при укладенні договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 22 лютого 2008 року, укладеного між ТОВ «Руніком-Стройінвест» та ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_3 не був покупцем вказаних майнових прав, а діяв як представник ОСОБА_1 за довіреністю, тобто, ОСОБА_3 за вказаним договором не набув майнових прав на нерухоме майно та, відповідно, не міг подарувати неіснуючі майнові права своїй дочці.

Крім того, для з`ясування справжності підписів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на вказаному договорі, також для встановлення дійсного часу складання договору дарування, ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 листопада 2020 року по справі було призначено технічну експертизу документу та почеркознавчу експертизу, на розгляд експерта поставлено наступні питання:

1) Чи виготовлені підписи ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у оригіналі договору дарування майнових прав від 20.02.2008 року, у той період часу, яким датований документ?

2) У випадку, якщо часом виготовлення підписів в оригіналі договору дарування майнових прав від 20.02.2008 року, є не лютий 2008 року, то в який період часу (місяць, рік) були виконані зазначені підписи у наданому документі?

3) Чи виконані підписи в оригіналі договору дарування майнових прав від 20.02.2008 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 особисто, або іншими особами?

Однак, у зв`язку із ухиленням ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від проведення експертизи, що виразилося у ненаданні вільних зразків їх підписів, та інформації щодо того, на яких саме процесуальних документах, що наявні в матеріалах справи, поставлені їх особисті підписи, а також у зв`язку із несплатою ОСОБА_2 витрат на проведення експертизи, остання не була проведена.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем за первісним позовом не надано належних, допустимих та достовірних доказів дарування її батьком їй майнових прав на квартиру із передачею дарунку у майбутньому.

Таким чином, суд обґрунтовано не вбачав підстав для визнання квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю дружини ОСОБА_1 , що є підставою для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог за первісним позовом.

Відповідно, оскільки ОСОБА_1 не спростовано належними доказами презумпцію спільності права власності подружжя на нерухоме майно, яке було набуте ними в період шлюбу, то судом першої інстанції вірно встановлено факт того, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 - набута під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, суд обґрунтовано вважав за необхідне зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити та визнати за останнім право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що останньою було надано суду ряд доказів зокрема: довіреності, які надавала ОСОБА_1 ОСОБА_3 на представництво її інтересів по покупці спірної квартири; платіжне доручення від 25.02.2008 року, згідно якого ОСОБА_4 перерахував ТОВ «Руніком-Стройінвест» 253164 грн.; документи, які підтверджують, що ОСОБА_4 тривалий час працював за кордоном; довідка про місце проживання та складу сім`ї, згідно якої у спірній квартирі ОСОБА_2 не зареєстрований; договір купівлі-продажу квартири від 21.08.2004 року, згідно якого ОСОБА_1 продала належну їй квартиру у м. Тернополі, які, на думку апелянта, свідчать про те, що спірна квартира є її особистою приватною власністю.

Колегія суддів зазначає, що вказані докази не мають правового значення для вирішення справи, та не можуть бути визнані судом належними доказами того, що спірне майно є особистою власністю ОСОБА_1 .

Так довіреності, які надавала ОСОБА_1 ОСОБА_3 на представництво її інтересів по покупці спірної квартири; платіжне доручення від 25.02.2008 року, згідно якого ОСОБА_4 перерахував ТОВ Руніком-Сторйінвест 253 164 грн., свідчать виключно про представництво ОСОБА_4 інтересів ОСОБА_1 під час укладення договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру. Сплата грошових коштів за майнові права також здійснювалась ОСОБА_3 як представником ОСОБА_1 за довіреністю, та не є належним доказом того, що вказані грошові кошти належали саме ОСОБА_3 , а не подружжю ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Доводи апеляційної скарги про те, що у спірній квартирі ОСОБА_2 не зареєстрований, є безпідставними, оскільки відсутність реєстрації місця проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі не свідчить про автоматичну відсутність у останнього права власності на таке нерухоме майно.

Посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 на існування договору купівлі-продажу квартири від 21.08.2004 року, згідно якого апелянт продала належну їй квартиру у м. Тернополі, не мають правового значення для вирішення справи, оскільки ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів того, що гроші від продажу вказаної квартири, яка була продана за чотири роки до придбання спірного нерухомого майна, були витрачені позивачем саме на придбання квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, за договором купівлі-продажу квартири від 21.08.2004 року ОСОБА_1 отримала 130000 грн., а вартість спірної квартири становить 253164 грн.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що рішення Овідіопольського районного суд Одеської області від 15 вересня 2021 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суд Одеської області від 15 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 05 жовтня 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе