КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2022 року місто Київ.

Справа 359/1255/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8960/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Желепи О.В.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря Вєтчінової О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мануфактурний двір" на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11липня 2022 року (ухвалене в складі судді Борця Є.О., повне судове рішення складено 21 липня 2022року)

в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Мануфактурний двір» до акціонерного товариства «Альфа Банк», третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_1 ; третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Теплюк Галина Михайлівна, про скасування рішень про державну реєстрацію права власності на будівлі швейної фабрики та земельну ділянку, а також припинення права власності на ці об`єкти нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Мануфактурний двір» звернувся з вказаним позовомякий обґрунтовує тим, що 9 жовтня 2006 року АКБСР «Укрсоцбанк» уклав з ОСОБА_1 договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №030.29-50/190-С, за яким АКБСР «Укрсоц Банк» зобов`язався надавати грошові кошти окремими частинами (траншами) в межах максимального ліміту в розмірі 277000 доларів США 00 центів, а ОСОБА_1 зобов`язався щомісячно до 8 жовтня 2016 року повертати кредит по частинам та сплачувати проценти за користування ним в розмірі 12,25% річних. В той же день АКБСР «Укрсоцбанк» уклав з ТОВ «Мануфактурний двір» іпотечний договір №030.29-50/190-С, за яким з метою забезпечення належного виконанняОСОБА_1 грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором ТОВ «Мануфактурний двір» передав в іпотеку будівлі швейної фабрики по АДРЕСА_1 . 8 травня 2007 року АКБСР «Укрсоцбанк» уклав з ОСОБА_2 договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №030.29-50/261-С, за яким АКБСР «Укрсоцбанк» зобов`язався надавати грошові кошти окремими частинами (траншами) в межах максимального ліміту в розмірі 237000 доларів США 00 центів, а боржникзобов`язався щомісячно до 7 травня 2017 року повертати кредит по частинам та сплачувати проценти за користування ним в розмірі 13% річних. В той же день АКБСР «Укрсоцбанк» уклав з ТОВ «Мануфактурний двір» іпотечний договір №030.29-50/261-С, за яким з метою забезпечення належного виконання ОСОБА_2 грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором ТОВ «Мануфактурний двір» передав в іпотеку будівлі швейної фабрики по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 1,3893 га з кадастровим номером :01:013: 0008, розташовану по АДРЕСА_1 . 11 лютого 2008 року АКБСР «Укрсоцбанк» уклав з ОСОБА_2 договір про надання відновлювальної кредитної лінії №24-12/12, за яким АКБСР «Укрсоцбанк» зобов`язався надавати грошові кошти окремими частинами (траншами) в межах максимального ліміту в розмірі 334300 доларів США 00 центів, аборжникзобов`язався щомісячно до 10 лютого 2018 року повертати кредит по частинам та сплачувати проценти за користування ним в розмірі 13,5% річних. В той же день АКБСР «Укрсоцбанк» уклав з ТОВ «Мануфактурний двір» іпотечний договір №02-10/342, за яким з метою забезпечення належного виконання ОСОБА_2 грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором ТОВ «Мануфактурний двір» передав в іпотеку будівлі швейної фабрики по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 1,3893 га з кадастровим номером :01:013:0008, розташовану по АДРЕСА_1 . Рішенням приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Теплюк Г.М. №58535243 від 3 червня 2021 року за АТ «Альфа-Банк», який є правонаступником прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», було зареєстровано право власності на будівлі швейної фабрики по АДРЕСА_1 . Іншим рішенням приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Теплюк Г.М. №58532157 від 3 червня 2021 року за АТ «Альфа-Банк» було зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 1,3893 га з кадастровим номером :01:013:0008, розташовану по АДРЕСА_1 .

ТОВ «Мануфактурний двір» посилається на те, що в змісті іпотечних договорів, укладених між ним та АКБСР «Укрсоцбанк», відсутні іпотечні застереження. Крім того, позивач не уклав з АТ «Альфа-Банк» договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Ці обставини свідчать про відсутність підстав для державної реєстрації за АТ «Альфа-Банк» права власності на спірні будівлі швейної фабрики та земельну ділянку. З цих підстав рішенням Господарського суду Київської області від 17 червня 2020 року було скасовано попередню державну реєстрацію за відповідачем права власності на вказані об`єкти нерухомого майна. Тому ТОВ «Мануфактурний двір» просить суд скасувати рішення приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Теплюк Г.М. №58535243 та №58532157 від 3 червня 2021 року, а також припинити право власності АТ «Альфа-Банк» на будівлі швейної фабрики по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 1,3893 га з кадастровим номером :01:013:0008, розташовану по АДРЕСА_1 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2022 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального права, а саме: не врахування судом, що на час укладення договорів іпотеки, Закон України "Про іпотеку" не передбачав можливості звернення стягнення на майно на підставі іпотечного застереження, а лише на підставі договору про задоволення вимог іпотеко-держателя.

Такий договір сторонами не укладався, а відповідно і перехід права власності відбувся незаконно.

Суд безпідставно не звернув увагу на те, що Господарським судом Київської області 17.06.2020 року було постановлено рішення у справі між тими ж сторонами , яким була встановлена відсутність іпотечного застереження у всіх трьох договорах іпотеки.

Суд не врахував, що нотаріус, яка реєструвала перехід права власності на вимогу суду не надала пакет документів, який їй надавався для реєстрації переходу права власності. Позивач посилається на те, що суд не вірно застосував висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 12 грудня 2018 року в справі 199/1276/17, відповідно до яких відсутність договору про задоволення вимог іпотеко-держателя, не дозволяє здійснювати звернення стягнення в позасудовий спосіб.

На вказану апеляційну скаргу представник відповідача подав відзив, в якому посилався на те, що позиція Верховного Суду, на яку посилався позивач в апеляційній скарзі змінилась, і просили застосувати Постанову Великої палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року, в якій підтверджена можливість звернення стягнення на підставі іпотечного застереження.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача - Євтодьєв А.О. доводи скарги підтримав.

Представник відповідача Кузолов Р.В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах заявлених у суді позовних вимог та дотримання норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Спірні правовідносини регулюються розділом V «Задоволення вимог іпотеко-держателя за рахунок предмета іпотеки» Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч.1 ст.36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній до 14 січня 2009 року, сторони іпотечного договору могли вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання могло здійснюватись також згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містилось в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягав нотаріальному посвідченню і міг бути укладеним в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній до 14 січня 2009 року, іпотекодержатель міг задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволенні вимог іпотекодержа-теля, який передбачав передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, був правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», що набув чинність 14 січня 2009 року, були внесені зміни до ч.1 ст.36 та ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч.1 ст.36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній з 14 січня 2009 року, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній з 14 січня 2009 року, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиден-ний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відмовляючи в задоволенні позову суд вважав встановленими такі обставини.

9 жовтня 2006 року АКБСР «Укрсоцбанк» уклав з ОСОБА_2 договір про надання не відновлювальної кредитної лінії №030.29-50/190-С (а.с.9-13), за яким АКБСР «Укрсоцбанк» зобов`язався надавати грошові кошти окремими частинами (траншами) в межах максимального ліміту в розмірі 277000 доларів США 00 центів, а ОСОБА_1 зобов`язався щомісячно до 8 жовтня 2016 року повертати кредит по частинам та сплачувати проценти за користування ним в розмірі 12,25% річних. В той же день АКБСР «УКРСОЦ банк» уклав з ТОВ «Мануфактурний двір» іпотечний договір №030.29-50/190-С (а.с.14-17), за яким з метою забезпечення належного виконання ОСОБА_2 грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором ТОВ «Мануфактурний двір» передав в іпотеку будівлі швейної фабрики по АДРЕСА_1 .

8 травня 2007 року АКБСР «Укрсоцбанк» уклав з ОСОБА_2 договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №030.29-50/261-С (а.с.18-22), за яким АКБСР «Укрсоцбанк» зобов`язався надавати грошові кошти окремими частинами (траншами) в межах максимального ліміту в розмірі 237000 доларів США 00 центів, а ОСОБА_1 зобов`язався щомісячно до 7 травня 2017 року повертати кредит по частинам та сплачувати проценти за користування ним в розмірі 13% річних. В той же день АКБСР «Укрсоцбанк» уклав з ТОВ «Мануфактурний двір» іпотечний договір №030.29-50/261-С (а.с.23-27), за яким з метою забезпечення належного виконання ОСОБА_2 грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором ТОВ «Мануфактурний двір» передав в іпотеку будівлі швейної фабрики по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 1,3893 га з кадастровим номером :01:013:0008, розташовану по АДРЕСА_1 .

11 лютого 2008 року АКБСР «Укрсоцбанк» уклав з ОСОБА_2 договір про надання відновлювальної кредитної лінії №24-12/12 (а.с.28-35), за яким АКБСР «Укрсоц-банк» зобов`язався надавати грошові кошти окремими частинами (траншами) в межах максимального ліміту в розмірі 334300 доларів США 00 центів, а ОСОБА_1 зобов`язався щомісячно до 10 лютого 2018 року повертати кредит по частинам та сплачувати проценти за користування ним в розмірі 13,5% річних. В той же день АКБСР «Укрсоцбанк» уклав з ТОВ «Мануфактурний двір» іпотечний договір №02-10/342 (а.с.38-41), за яким з метою забезпечення належного виконання ОСОБА_2 грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором ТОВ «Мануфактурний двір» передав в іпотеку будівлі швейної фабрики по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 1,3893 га з кадастровим номером :01:013: 0008, розташовану по АДРЕСА_1 .

В подальшому АТ «Укрсоцбанк» був реорганізований шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». Відповідач є правонаступником всіх прав та обов`язків АТ «Укрсоц-банк».

Рішенням приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Теплюк Г.М. №58535243 від 3 червня 2021 року за АТ «Альфа-Банк» було зареєстровано право власності на будівлі швейної фабрики по АДРЕСА_1 . Ця обставина підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №288171000 від 3 грудня 2021 року (а.с.42-47).

Рішенням приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Теплюк Г.М. №58532157 від 3 червня 2021 року за АТ «Альфа-Банк» було зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 1,3893 га з кадастровим номером :01:013:0008, розташовану по АДРЕСА_1 . Ця обставина підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №288170489 від 3 грудня 2021 року (а.с.48-51).

Зі змісту підпункту 4.5.3 пункту 4 іпотечних договорів №030.29-50/190-С від 9 жовтня 2006 року, №030.29-50/261-С від 8 травня 2007 року та №02-10/342 від 11 лютого 2008 року (а.с.16, 25, 40) вбачається, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку». Ця обставина спростовує обґрунтованість доводів ТОВ «Мануфактурний двір» та свідчить про те, що в підпункті 4.5.3 пункту 4 іпотечних договорів викладене іпотечне застережен-ня про задоволення вимог іпотекодержателя в розумінні ч.1 ст.36 Закону України «Про іпотеку». В такому випадку відсутня потреба в укладенні між сторонами окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Як роз`яснив Верховний Суд в постанові від 29 січня 2020 року у справі №607/8488/18 (провадження №61-7603св19), ч.1 ст.36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, що діяла на час укладення договору іпотеки, далі - Закон №898-IV) передбачала право сторін іпотечного договору на позасудове вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, що містив відповідне застереження про задоволення вимог іпотеко-держателя, або окремого договору про задоволення його вимог. Статтею 37 зазначеного Закону (у тій же редакції) було визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя (до якого згідно з ч.2 ст.36 прирівнювалось відповідне застереження в договорі іпотеки) був правовою підставою для реєстрації права власності іпотеко-держателя на нерухоме майно, що було предметом іпотеки. З аналізу змісту наведених норм в їх поєднанні вбачається, що за Законом №898-IV застереження в іпотечному договорі прирівнювалось за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який був правовстановлюючим документом. Відповідно до ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон №800-VI), який набрав чинність 14 січня 2009 року, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмети іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку». Нова редакція ст.ст.36, 37 Закону України «Про іпотеку», викладена у підпункті 17 пункту 4 розділу ІІІ «Перехідні положення» Закону №800-VI, не змінює встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх. Аналіз наведених норм, як і Закон №800-VI в цілому, не дає підстави вважати, що законодавець із прийняттям названого закону обмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності цим Законом. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 10 жовтня 2011 року у справі №21-131а11, від 18 вересня 2012 року у справі №21-236а12. Таких же висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21 лютого 2018 року у справі №915/297/17, від 31 липня 2018 року у справі №826/9558/15.

Таким чином суд першої інстанції встановив, що у приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Теплюк Г.М. існувала правова підстава (а саме, застереження в іпотечних договорах) для здійснення державної реєстрації за АТ «Альфа-Банк» права власності на будівлі швейної фабрики по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 1,3893 га з кадастровим номером :01:013:0008, розташовану по АДРЕСА_1 .

Крім того суд встановив, що 21 серпня 2020 року позивач надіслав ОСОБА_1 та ТОВ «Мануфактурний двір» вимогу про усунення порушення основного зобов`язання (а.с.182-185), в якому АТ «Альфа-Банк» вимагав від відповідачів повернення боргу за кредитним договором №030.29-50/190-С від 9 жовтня 2006 року в розмірі 233163 доларів США 46 центів, боргу за кредитним договором №030.29-50/261-С від 8 травня 2007 року в розмірі 216654 доларів США 68 центів та боргу за кредитним договором №24-12/12 від 11 лютого 2008 року в розмірі 255698 доларів США 17 центів, а також попереджав ОСОБА_1 та ТОВ «Мануфактурний двір» про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі неповернення ними боргу за вказаними договорами. Це підтверджується копіями описів вкладень у цінні листи (а.с.186-188), копіями накладних (а.с.189) та іншою поштовою кореспонденцією (а.с.190-191). 9 жовтня 2021 року позивач повторно надіслав ОСОБА_1 та ТОВ «Мануфактурний двір» вимогу про усунення порушення основного зобов`язання (а.с.192-195), в якому АТ «Альфа-Банк» вимагав від відповідачів повернення боргу за кредитним договором №030.29-50/190-С від 9 жовтня 2006 року в розмірі 233163 доларів США 46 центів, боргу за кредитним договором №030.29-50/261-С від 8 травня 2007 року в розмірі 216654 доларів США 68 центів та боргу за кредитним договором №24-12/12 від 11 лютого 2008 року в розмірі 255698 доларів США 17 центів, а також попереджав ОСОБА_1 та ТОВ «Мануфактурний двір» про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі неповернення ними боргу за вказаними договорами. Це підтверджується копіями описів вкладень у цінні листи (а.с.197-199), копіями накладних (а.с.196) та іншою поштовою кореспонденцією (а.с.200-203). Аналіз наведених обставин свідчить про те, що звернення стягнення на спірні будівлі швейної фабрики та земельну ділянку було здійснено з дотриманням порядку, передбаченого ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку».

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, а висновки суду відповідають таким обставинам та вимогам закону.

Доводи позивача про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки могло відбуватись лише за укладеним між сторонами договором про задоволення вимог іпотеко-держателя не ґрунтується на вимогах Закону, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку.

Доводи скарги про те, що суд не вірно застосував висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 12 грудня 2018 року в справі 199/1276/17, відповідно до яких відсутність договору про задоволення вимог іпотеко-держателя, не дозволяє здійснювати звернення стягнення в позасудовий спосіб, колегія суддів не приймає з огляду на те, що обставини, які встановлені в даній справі відрізняються від обставин встановлених в справі на яку посилається скаржник.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

При цьому у статті 575 ЦК України наведено окремі види застав та вказано, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Отже, іпотека є особливим видом застави, за яким виконання зобов`язань забезпечується виключно нерухомим майном. Іпотека регулюється не лише загальним законодавством - ЦК України, Законом України від 02 жовтня 1992 року № 2654-XII «Про заставу», а й спеціальним - Законом № 898-ІV.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 898-IV іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У частині першій статті 12 Закону № 898-IV вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

У частинах першій, третій статті 33 цього Закону передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з положеннями частин першої - третьої статті 36 Закону № 898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Зі змісту підпункту 4.5.3 пункту 4 іпотечних договорів №030.29-50/190-С від 9 жовтня 2006 року, №030.29-50/261-С від 8 травня 2007 року та №02-10/342 від 11 лютого 2008 року (а.с.16, 25, 40) вбачається, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку». Ця обставина спростовує обґрунтованість доводів ТОВ «Мануфактурний двір» та свідчить про те, що в підпункті 4.5.3 пункту 4 іпотечних договорів викладене іпотечне застережен-ня про задоволення вимог іпотекодержателя в розумінні ч.1 ст.36 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до частини першої статті 37 Закону № 898-IV іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Зазначені вище пункти іпотечного договору містять відповідне застереження, яке прирівнюється до договору, згідно з яким іпотекодавець засвідчує, що він надає згоду на набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем за власним одноосібним письмовим рішенням.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові Великої Палати від13 липня 2022 року,Справа № 199/8324/19,Провадження № 14-212цс21

Слід зазначити, що у вказаній постанові також міститься висновок, про те, що скасування державної реєстрації переходу права власності на іпотечне майно є неналежним способом захисту за недоведеності факту виконання грошових зобов`язань, які були забезпечені іпотекою, що також є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову і на це у відзиві посилається також представник відповідача.

Разом з тим, колегія суддів, виходить з того, що на час звернення з даним позовом та на час ухвалення рішення районним судом, обраний позивачем спосіб захисту, в судовій практиці не визнавався неналежним, а також з огляду на те, що судом було відмовлено в позові, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не звернув увагу на те, що Господарським судом Київської області 17.06.2020 року було постановлено рішення у справі між тими ж сторонами , яким була встановлена відсутність іпотечного застереження у всіх трьох договорах іпотеки, колегія суддів їх не приймає так як:

ПленумВерховного Суду України в абз.2 п.4 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», роз`яснив, щосуд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов`язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. Тому незаконність попередньої державної реєстрації за АТ «Альфа-Банк» права власності на спірні будівлі швейної фабрики та земельну ділянку, яка була встановлена рішенням Господарського суду Київської області від 17 червня 2020 року, не свідчить про незаконність оскаржуваних рішень приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Теплюк Г.М. №58535243 та №58532157 від 3 червня 2021 року. Крім того, в мотивувальній частині вказаного судового рішення навіть не міститься висновку про відсутність іпотечного застереження в змісті іпотечних договорів №030.29-50/190-С від 9 жовтня 2006 року, №030.29-50/261-С від 8 травня 2007 року та №02-10/342 від 11 лютого 2008 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що нотаріус не надав відповіді на запит суду з приводу того, які документи йому надавались в розпорядження відповідачем для здійснення реєстраційних дій на законність рішення не впливають тому, що позивач іншими встановленими засобами доказування не довів, та не спростував, що в розпорядження нотаріуса були подані всі документи необхідні для звернення стягнення в порядку ст. 37 Закону : кредитні договори, договори іпотеки, належно оформлені вимоги про погашення боргу та поштові документи, які свідчили про їх направлення. Такі документи були надані відповідачем і суд, дослідивши їх, дав їм належну правову оцінку. Суд також враховує, що представник позивача не заперечував проти завершення розгляду справи на підставі тих доказів, які були наявні в матеріалах.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права .

Оскільки апеляційні скарги залишаються без задоволення, то перерозподіл судових витрат в апеляційному суді відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мануфактурний двір" залишити без задовоелння.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2022 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик