Справа № 448/1585/21 Головуючий у 1 інстанції: Гіряк С.І.
Провадження № 22-ц/811/1481/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 16 травня 2022 року в складі судді Гіряк С.І. в справі за позовом ОСОБА_1 до Мостиської районної державної адміністрації, правонаступником якої є Яворівська районна державна адміністрація Львівської області про стягнення різниці в заробітку за час проведення виплат та суми компенсації, індексації по заробітній платі,-

встановив:

У грудні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Мостиської районної адміністрації, правонаступником якої є Яворівська районна державна адміністрація Львівської області, про стягнення різниці в заробітку за час проведення виплат та суми компенсації, індексації по заробітній платі.

Вимоги обґрунтовує тим, що 21.07.2021 Львівським окружним адміністративним судом стягнуто із відповідача Мостиської районної державної адміністрації, правонаступником якого є Яворівська районна державна адміністрація, середній заробіток за час виконання нижче оплачуваної роботи та середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 48 587,44 грн.

Даним судовим рішенням доведено, що за період роботи в Мостиській райдержадміністрації з 01.05.2016 їй було незаконно присвоєно 9 ранг державного службовця, що в подальшому вплинув на розмір заробітної плати.

Так, вважає, що з 01.07.2017 по 31.12.2019 (по дату звільнення) частково затримані виплати надбавки за ранг становлять 6000 грн. Львівським окружним адміністративним судом враховані докази частково, із врахування висновків Верховного Суду по даній справі, лише в частині стягнення різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи та середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 листопада 2016 року по дату ухвалення судом першої інстанції рішення про поновлення на службі - 30 червня 2017 року у загальній сумі 48587,44 грн. Інші суми судом не враховувались, оскільки, виходили за межі предмету спору по даній справі. Заборгованість в сумі 48587,44 грн. була стягнута відповідно до розрахунку заборгованості, дана сума була перерахована їй відповідачем 24.09.2021 без проведення індексації. Станом на 01.12.2021 сума індексації по заробітній платі становить 28440,06 грн. згідно розрахунку заборгованості за період з 07 листопада 2016 року по дату ухвалення судом першої рішення про поновлення на службі 30 червня 2017 року з врахуванням індексу інфляції.

Оскільки, станом на 01.12.2021 заборгованість відповідача становила в сумі 48587,44 грн. за період з 07 листопада 2016 року по дату ухвалення рішення 30 червня 2017 року та різниця в заробітку за час проведення виплат по нижчому рангу становила 6000 грн., вимушена звернутися до суду. Розмір та період заборгованості підтверджується рішенням Львівського окружного суду від 21 липня 2021 року.

До позовної заяви позивачка долучила розрахунок заборгованості за період з 07.11.2016 по дату ухвалення рішення 30.06.2017 з урахуванням індексу інфляції, який становить 34 440,06 грн. Згідно уточнених позовних вимог просить стягнути з відповідача 34 340,06 грн., з яких різниця заробітку за час проведення виплат по нижчому ранку становить 6000,00 грн. та не нарахована невиплачена індексація заробітної плати та компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі, яка розрахована до індексу споживчих цін на споживчі товари і тарифів на послуги становить 28 440,06 грн.

Оскаржуваним рішення Мостиського районного суду Львівської області від 16 травня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Мостиської районної державної адміністрації - правонаступник Яворівська районна державна адміністрація Львівської області про стягнення різниці в заробітку за час проведення виплат та суми компенсації, індексації по заробітній платі відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_1 , вважає, що рішення не відповідає нормам матеріального права, а також фактичним обставинам справи, тому підлягає скасуванню.

Покликається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 та обґрунтування, яке було враховане у цьому рішенні, у якому був зазначений повний розрахунок середнього заробітку.

Зокрема зазначає, що суд прийняв рішення щодо виплати по 6 рангу у сумі 500 грн щомісячно за період, який припадав на розгляд справи, доказів того, що у подальшому, тобто з 01.07.2017 виплати по рангу проводилися у відповідній сумі, відсутні, тому сума частково затриманої виплати надбавки за ранг становить 6000 грн.

Про неповну виплату свідчить і особовий рахунок працівника по нарахуванню заробітної плати за 2018-2019 роки.

В свою чергу, суму не нарахованої, не виплаченої індексації заробітної плати та компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати визначила з суми, яка розрахована до індексу споживчих цін на споживчі товари і тарифи на послуги в розмірі 1,521 за період з листопада 2016 року по жовтень 2021 року, оскільки станом на час подання позову, індексу споживчих цін за листопада не було.

Стверджує, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з листопада 2016 року по 30 червня 2017 року у сумі 48587,44 грн., поступила їй на рахунок 24.09.2021 з врахуванням податків та послуг банку у розмірі 39112,89 грн., при цьому така сума нарахована без індексації.

При цьому вважає, що сума заборгованої заробітної плати підлягає індексації та компенсації, оскільки індекс споживчих цін на товари та послуги становить вище 103%, а саме 152,1, а індексація грошового забезпечення є однією із основних вимог державних гарантів щодо оплати праці, а проведення такої у зв`язку із зростанням споживчих цін є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форм власності та виду юридичної особи.

Просить скасувати рішення Мостиського районного суду Львівської області від 16 травня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Врахувати індекс споживчих цін у встановленому порядку та відкорегувати розмір компенсації.

18.07.2022 на адресу апеляційного суду надійшов відзив Яворівської районної державної адміністрації Львівської області на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка звернулася до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення різниці в заробітку за час проведення виплат та суми компенсації, індексації по заробітній платі, розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив з того, що рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.07.2021, яке набрало законної сили та яким стягнуто з Мостиської районної державної адміністрації Львівської області на користь ОСОБА_1 різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи та середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 листопада 2016 року по дату ухвалення судом першої інстанції рішення про поновлення на службі, виконане.

Таким чином, вимога про стягнення різниці у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи за період з 07.11.2016 по 30.06.2017 є вирішеною в межах заявлених позовних вимог, а судове рішення з цього приводу набрало законної сили 30.08.2021.

Що стосується зазначених вимог за період з 01.07.2017 по 31.12.2019, то суд зазначив, що позивачка не долучила відомостей про неналежне нарахування відповідачем їй виплат по нижчому рангу за вказаний період.

В свою чергу, заявляючи вимогу про стягнення суми індексації по заробітній платі, позивачка посилається на те, що заборгованість в сумі 48587,44 грн. була перерахована їй відповідачем 24.09.2021 без проведення індексації, при цьому розрахунку відповідної заборгованості за вказаний нею період суду не надала.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи відсутні обставин, а позивачем не долучені докази, які б давали підстави для висновку про підставність позовних вимог.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів враховує таке.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 зверталася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Мостиської районної державної адміністрації, голови Мостиської районної державної адміністрації, Яворівської районної державної адміністрації та просила визнати незаконними дії відповідача щодо виявлених порушень чинного законодавства, переведення на нижчу посаду без згоди позивача, затримку у видачі трудової книжки, примус до роботи, визнати незаконним розпорядження голови Мостиської райдержадміністрації № 174/01-05 від 07.11.2016 «Про призначення її в порядку переведення з 07.11.2016 року на посаду спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі Мостиської райдержадміністрації», відновити посаду головного спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі Мостиської райдержадміністрації з 07.11.2016, анулювати запис у трудовій книжці про перевід на посаду спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі Мостиської райдержадміністрації, який зроблено на основі розпорядження за № 174/01-05 від 07.11.2016 року, привести трудову книжку у відповідність до записів у особовій справі, зобов`язати відповідача протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили внести відповідний запис до трудової книжки позивача про звільнення її з посади головного спеціаліста з питань державних закупівель та торгівлі відділу економічного розвитку і торгівлі за п. 3 ст. 38 КЗпП України та остаточний розрахунок у терміни, передбачені ст. 116 КЗпП України, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.01.2017 по дату фактичного звільнення, здійснити повний розрахунок з виплати вихідної допомоги, стягнути відшкодування в рахунок компенсації моральної шкоди, витрати, понесені позивачем за надану правову допомогу та сплачений судовий збір.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 30.06.2017, адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження Мостиської районної державної адміністрації Львівської області №174/01-05 від 07.11.2016 року.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження Мостиської районної державної адміністрації Львівської області №42/01-07 від 10.03.2017 року про накладення дисциплінарного стягнення на позивачку .

Визнано протиправним та скасовано розпорядження Мостиської районної державної адміністрації Львівської області № 60/01-05 від 10.04.2017 року про звільнення позивачки.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста з питань державних закупівель та торгівлі відділу економічного розвитку та торгівлі райдержадміністрації з 11.04.2017 року.

Зобов`язано Мостиську районну державну адміністрацію Львівської області розглянути заяви позивачки від 03.01.2017 року та 17.01.2017 року про звільнення та прийняти щодо них рішення в порядку, встановленому чинним законодавством.

Стягнуто з Мостиської районної державної адміністрації Львівської області на користь позивачки середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 10519 грн. 97 коп., з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.10.2017 постанову Львівського окружного адміністративного суду від 30.06.2017 скасовано в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відповідний пункт резолютивної частини викладений у новій редакції:

Стягнуто з Мостиської РДА на користь позивачки середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 22230,88 грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Постановою Верховного Суду від 18.02.2021, касаційні скарги ОСОБА_1 та Мостиської районної державної адміністрації Львівської області задоволено частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 30.06.2017 змінено, викладено пункт 5 її резолютивної частини у такій редакції:

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста з питань державних закупівель та торгівлі Відділу економічного розвитку та торгівлі Мостиської районної державної адміністрації Львівської області з 07 листопада 2016 року.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 30.06.2017 та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.10.2017 в частині стягнення з Мостиської районної державної адміністрації Львівської області на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу, різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, скасовано, справу у цій частині направлено на новий розгляд.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 позов ОСОБА_1 до Мостиської районної державної адміністрації, голови Мостиської районної державної адміністрації Буняка Степана Остаповича, Яворівської районної державної адміністрації Львівської області про визнання незаконним дій, розпорядження, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити дії про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Стягнуто з Мостиської районної державної адміністрації Львівської області на користь ОСОБА_1 різницю у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи та середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 листопада 2016 року по дату ухвалення судом першої інстанції рішення про поновлення на службі - 30 червня 2017 року в загальній сумі 48587,44 грн, з яких 1837,44 грн. різниця в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи та 46750,00 грн. середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 набрало законної сили, відтак підлягає обов`язковому виконанню.

Зазначені обставини в силу ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Також, судом першої інстанції встановлено, що рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 відповідач виконав у повному обсязі, зокрема згідно долучених платіжних доручень від 15.09.2021 № 282, 283, 284, на рахунок позивачки перераховано загальну суму 48 587,44 грн., що не заперечує і позивачка, при цьому, вказує дату проведення розрахунку з нею 24.09.2021.

Як слідує із матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 звільнена із посади 31.12.2019, при цьому відповідний наказ чи копія трудової книжки у матеріалах справи відсутні.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (ст. 43 Конституція України).

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» у свою чергу визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми основної та додаткової заробітної плати, у тому числі премії, індексація заробітної плати та компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та інші надбавки, належні до сплати працівникові, належать до структури заробітної плати.

У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (ч. 1 ст. 235 КЗпП України).

В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

Відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Схожа за змістом норма, яка зводиться до того, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи містяться у ч. 5 ст. 353 КАС України.

Як вже зазначалося, Верховний Суд у постанові від 18.02.2021, справа № 813/1229/17 дійшов висновку, що позивачка ОСОБА_1 має бути поновленою на роботі на відповідній посаді з дня її незаконного переведення на нижчу посаду, а саме з 07 листопада 2016 року, а не з дня її звільнення у зв`язку з притягненням до дисциплінарної відповідальності.

Так, розпорядженням Мостиської РДА від 07 листопада 2016 року № 174/01-05 позивачку було з 07 листопада 2016 року незаконно переведено на іншу (нижчу) посаду, а розпорядженням Мостиської РДА від 10 квітня 2017 року №60/01-058 незаконно звільнено.

Таким чином, касаційний суд констатував, що виходячи з положень статті 235 КЗпП України, за наслідками вирішення спору щодо проходження публічної служби на користь позивачки підлягала стягненню різниця в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи за період з 07 листопада 2016 року по 10 квітня 2017 року та середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 квітня 2017 року по дату ухвалення судом першої інстанції рішення про поновлення на службі 30 червня 2017 року.

При цьому, Верховний Суд прийшов висновку, що питання про стягнення на користь позивачки різниці у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи за період з 07 листопада 2016 року по 10 квітня 2017 року суди попередніх інстанцій не вирішили, а також неправильно визначили середньоденну заробітну плату позивачки, що є базою для обчислення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Зокрема, вказав на те, що визначаючи розмір середньоденної заробітної плати позивачки, суди попередніх інстанцій керувалися довідкою Мостиської РДА від 16 травня 2017 року № 02-19/1091, у якій відсутні відомості про складові нарахованої заробітної плати позивачки та фактично відпрацьовані дні, при цьому довідка не містила інформації, необхідної для обчислення середньої заробітної плати за час виконання нижчеоплачуваної роботи чи середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з врахуванням зазначеного рішення першої та апеляційної інстанції у цій частині були скасовані з направлення справи на новий судовий розгляд.

На новому розгляді, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто з Мостиської районної державної адміністрації Львівської області на користь ОСОБА_1 різницю у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи та середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 листопада 2016 року по дату ухвалення судом першої інстанції рішення про поновлення на службі - 30 червня 2017 року у загальній сумі 48587,44 грн. з яких 1837,44 грн. різниця в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи та 46750,00 грн. середній заробіток за час вимушеного прогулу.

З рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 учасники справи погодилися, в апеляційному порядку таке не оскаржували, відтак рішення набрало законної сили.

В свою чергу, позивачка у даній справі просить про стягнення заборгованості, яка на її погляд, утворилася за період з 07.11.2016 по дату ухвалення рішення 30.06.2017 з урахуванням індексу інфляції, який становить 34 440,06 грн., з яких різниця заробітку за час проведення виплат по нижчому ранку за період з 01.07.2017 по 21.12.2019 становить 6000,00 грн., не нарахована та не виплачена індексація заробітної плати та компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі, яка розрахована до індексу споживчих цін на споживчі товари і тарифів на послуги становить 28 440,06 грн., вказує на період з листопада 2016 по жовтень 2021.

Колегія суддів виходить з того, що спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, стягнення різниці у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із тим, що спірні правовідносини врегулювані приписами КЗпП України та ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», ЗУ «Про оплату праці», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений Постановою КМУ 21.02.2001 року № 159.

Так, покликаючись на те, що судовим рішенням, яке набрало законної сили встановлено, що за період роботи у Мостиській райдержадміністрації з 01.05.2016 позивачці було незаконно присвоєно 9 ранг державного службовця, що у подальшому вплинуло на розмір заробітної плати, остання зазначає, що з 01.07.2017 по 21.12.2019 (по дату її звільнення) частково затримані виплати надбавки за ранг становлять 6000 грн.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з тим, що рішенням Львівського окружного суду від 21.07.2021 вирішено стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 різницю у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи та середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 листопада 2016 року по дату ухвалення судом першої інстанції рішення про поновлення на службі - 30 червня 2017 року в загальній сумі 48587,44 грн. з яких 1837,44 грн. різниця в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, відтак вимога про стягнення різниці за період з 07.11.2016 по 30.06.2017 є вирішеною у межах заявлених позовних вимог.

При цьому, дійсно вимоги щодо стягнення різниці заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи за період з 01.07.2017 по 31.12.2019 не підтверджені належними доказами, оскільки позивачкою не доведено нарахування їй заробітку у період перебування у трудових відносинах, тобто після поновлення на посаді за рішення суду і до звільнення, за нижчим рангом.

В свою чергу, у разі затримки на один і більше календарний місяць виплати доходів, до котрих відноситься і заробітна плата, передбачено компенсацію. Сума компенсації, згідно положень ст. 3 вищевказаного Закону, обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції у період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст. 2 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»).

Порядок проведення такої компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, к вже зазначалося затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року за № 159.

Розмір компенсації, згідно наданого позивачкою розрахунку, з урахуванням індексації, становить 28 440,06 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

З аналізу вказаної норми вбачається, що в день звільнення працівнику мають бути виплачені усі без виключення належні до виплати суми, незалежно від того, чи входять такі виплати до системи оплати праці, чи ні.

Положення ст. 117 КЗПП України передбачають, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В зазначеній нормі також відсутнє будь-яке посилання на те, що така санкція стосується лише заробітної плати чи іншого нарахування, що входить до системи оплати праці. Така санкція застосовується у випадку невиплати будь-якої належної працівнику суми у день звільнення.

Під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В свою чергу, як вбачається із позовних вимог у даній справі, позивачка ОСОБА_1 просить про стягнення 28 440,06 грн. заборгованості не нарахованої та невиплаченої індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з листопада 2016 по жовтень 2021.

Іншими словами, позивачка просить про вирішення відповідного питання, яке стосується періоду, що вже був предметом спору, а саме з листопада 2016 року по червень 2017 року та з приводу чого є відповідне судове рішення, більше того суду іншої юрисдикції.

Таким чином, колегія суддів виходить з того, що позивачка ОСОБА_1 фактично просить про зміну розміру стягнення у її користь за вже визначений судом період, що в принципі є неможливим.

Враховуючи наведене та те, що рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 про стягнення у користь позивачки 48 587, 44 грн. набрало законної сили, останньою не оскаржувалося, колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, відповідно доводи апеляційної скарги такі висновки суду не спростували.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Зміст оскаржуваного рішення відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України, в тому числі в частині щодо мотивованої оцінки доводів сторін, наданих ними доказів, норм права, які суд застосував та мотивів їх застосування, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 16 травня 2022 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 04 жовтня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк