Єдиний номер справи 479/616/21
Провадження 22-ц812/777/22 Головуючий по 1 інстанції Репушевська О.В.
Провадження 22-ц812/798/22 Головуючий і доповідач по 2 інстанції Колосовський С.Ю.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

05 жовтня 2022р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

Колосовський С.Ю., Локтіонова О.В., Самчишина Н.В.,

секретар судового засідання Лівшенко О.С.,

за участі: представника позивача Кравченка О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких»

на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 05 липня 2022р.

за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких», ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та скасування його державної реєстрації,

встановила:

У липні 2021р. ОСОБА_2 пред`явив позов до ТОВ «Агрофірма Корнацьких», ОСОБА_3 про:

-визнання недійсним договору оренди землі №207/К від 01 січня 2005р. укладеного ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 з ТОВ «Агрофірма Корнацьких»;

-скасування державної реєстрації договору оренди землі №207/К від 01 січня 2005р., зареєстрованого державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг міста Южноукраїнська Миколаївської області Бернацькою В.О., індексний номер 53200436 від 20 липня 2020р.

Позивач зазначав, що відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії МК №088156 від 30 вересня 2003р., виданого Кривоозерською районною державною адміністрацією Миколаївської області є власником земельної ділянки площею 5,2498 га, яка розташована в межах території Багачівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

У 2021р. дізнався, що належна йому земельна ділянка перебуває у користуванні відповідача на підставі договору оренди від 01 січня 2005р., укладеного від його імені ОСОБА_3 .

Посилаючись на те, що він ніколи не мав наміру укладати договір оренди з відповідачем, а повноважень на укладання договору від його імені ОСОБА_3 не мав, так як строк виданої довіреності у 2003р. закінчився, позивач просив про задоволення його вимог.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 05 липня 2022р. позов задоволено частково. Постановлено: скасувати державну реєстрацію договору оренди землі №207/К від 01 січня 2005р., укладеного між ОСОБА_2 в особі ОСОБА_3 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких», зареєстрованого державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг міста Южноукраїнська Миколаївської області Бернацькою В.О., номер запису про інше речове право: 37386439; стягнути з ТОВ «Агрофірма Корнацьких», ОСОБА_3 в рівних частках 908 грн. судового збору. У задоволені решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на незаконність рішення суду в частині відхилених вимог та судових витрат, просив його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення вимог про визнання недійсним договору оренди та стягнення сплаченого судового збору.

ТОВ «Агрофірма Корнацьких», в поданій апеляційній скарзі, просить рішення суду скасувати в частині задоволених вимог з ухваленням нового рішення про їх відхилення, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії МК №088156 від 30 вересня 2003р., виданого Кривоозерською районною державною адміністрацією Миколаївської області є власником земельної ділянки площею 5,2498 га, яка розташована в межах території Багачівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, цільове призначення -для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

17 жовтня 2003р. ОСОБА_2 видав довіреність, без зазначення строку її дії, посвідчену приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Цихоня В.А., реєстровий номер 8676, якою уповноважив, у тому числі ОСОБА_3 на користування та розпорядження належною йому на підставі державного акта серії МК №088156 від 30 вересня 2003р. земельною ділянкою площею 5,2498 га, яка розташована в межах території Багачівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до договору оренди землі №207/К від 01 січня 2005р., підписаного ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на підставі довіреності від 17 жовтня 2003р. та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» останнє отримало в користування на 50 років належну ОСОБА_2 земельну ділянку площею 5,2498 га, яка розташована в межах території Багачівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Даний договір оренди було зареєстровано в Кривоозерському райвідділі МРФ, про що у державному реєстрі земель вчинено запис за №210 від 28 серпня 2006р.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 16 липня 2020р. внесено запис за № 37386439 про державну реєстрацію за ТОВ «Агрофірма Корнацьких» права оренди на належну ОСОБА_2 земельну ділянку (індексний номер 53200436 від 20.07.2020р.).

Згідно зі ст.202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже, правочином є вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

Частиною третьою статті 203 ЦК передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, наявність волевиявлення особи має бути обов`язкова, особа має бажати настання правових наслідків за укладеним договором, набувати права та обов`язки, що витікають із умов договору.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 205 ЦК правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно статей 13, 14 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі в редакції станом на 01 січня 2005 року) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про оренду землі» (далі - Закон) орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.

Положеннями частини першої статті 16 Закону передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Частиною першою статті 15 Закону визначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Відповідно до змісту договору оренди від 01 січня 2005 року від імені орендодавця ОСОБА_2 діяв його представник ОСОБА_3 за нотаріально посвідченою 17 жовтня 2003 року довіреністю.

Як визначено ст. 386 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним на час видачі ОСОБА_2 довіреності, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується виконати від імені й за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Повірений зобов`язаний виконати дане йому доручення відповідно до вказівок довірителя. Повірений вправі відступити від цих вказівок, якщо за обставинами справи це необхідно в інтересах довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав своєчасно відповіді на свій запит. В цьому разі повірений зобов`язаний повідомити довірителя про допущені відступи, як тільки повідомлення стало можливим ст. 388 ЦК УРСР 1963 року.

Статтею 62 ЦК УРСР 1963 року, визначено, що угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов`язки особи, яку представляють.

Згідно з ч. 1 ст. 67 ЦК УРСР 1963 року строк дії довіреності не може перевищувати трьох років. Якщо строк у довіреності не зазначений, вона зберігає силу протягом одного року з дня її вчинення. Посвідчена державним нотаріусом довіреність, що призначається для вчинення дій за кордоном і не містить вказівки про строк її чинності, зберігає силу до її скасування особою, яка видала довіреність.

В силу п. 1 ч. 1 ст. 69 ЦК УРСР 1963 року чинність довіреності припиняється закінченням строку довіреності.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що укладаючи 01 січня 2005 року від імені позивача ОСОБА_2 договір оренди землі із ТОВ «Агрофірма Корнацьких», ОСОБА_3 не був уповноважений власником цієї землі на вчинення таких дій, з огляду на припинення чинності довіреності в зв`язку із закінченням її строку, тобто не мав необхідний обсяг цивільної дієздатності на час вчинення правочину.

Таким чином суд першої інстанції правильно виходив з того, що підписаний 01 січня 2005 року від імені ОСОБА_2 договір оренди землі із ТОВ «Агрофірма Корнацьких» є неукладеним, так як вчинений ОСОБА_3 без відповідних повноважень та, як наслідок, без вільного волевиявлення власника землі на його укладання та без погодження з орендарем істотних умов договору оренди.

За таких обставин також є вірним висновок суду першої інстанції про те, що за неукладеним правочином правовідносини не виникли, права та обов`язки орендарем не набуті, а тому відповідач без законних на те підстав використовує належну позивачу земельну ділянку.

За змістом статей 15 і 16 ЦК кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом з тим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Крім того, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі права чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц).

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року по справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, про те, що спірний договір, який укладений від імені позивача, підписаний не ним, а іншою особою, тобто укладений без волевиявлення позивача, підлягає визнанню недійсним на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України, вказала, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки.

Беручи до уваги підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельної ділянки, вважаючи, що ця ділянка знаходиться у фактичному користуванні відповідача за відсутності установлених законом підстав. Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом пред`явлення вимоги про повернення такої ділянки. Більше того, зважаючи на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця земельних ділянок.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_2 обрав неефективний спосіб захисту, а тому його позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди землі від 01 січня 2005 року не підлягають задоволенню.

Відмова у задоволенні позову у зв`язку з обранням неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що договір оренди землі порушує його права власності, а тому підлягає визнанню недійсним, не заслуговує на увагу, у зв`язку з обранням неефективного (неналежного) способу захисту.

Також підлягають відхиленню доводи позивача щодо стягнення сплаченого при подачі позову судового збору в сумі 908 грн., тому що позов задоволено частково, тобто лише одну вимогу немайнового характеру із двох заявлених, а судовий збір було сплачено лише за одну в сумі 908 грн., а тому суд у відповідності з вимогами ст.141 ЦПК стягнув недоплачений судовий збір з відповідачів пропорційно від задоволених вимог.

Колегія судів не погоджується з доводами апеляційної скарги ТОВ «Агрофірма Корнацьких» щодо строку дії довіреності, виданої ОСОБА_4 .

Так, з довіреності від 17 жовтня 2003 року, вбачається, що строк дії у ній незазначений.

Отже, виходячи з приписів ч. 1 ст. 67 ЦК УРСР 1963 року вона зберігала силу протягом одного року з дня її вчинення.

Таке правове регулювання строку дії довіреності з огляду на зміст виданої ОСОБА_4 довіреності свідчить, що волевиявлення ОСОБА_4 було на укладання договору доручення із ОСОБА_3 строком саме на один рік, тобто до 17 жовтня 2004 року включно.

Враховуючи зазначене, відповідно до абзацу 1 пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, після 01 січня 2004 року до прав і обов`язків ОСОБА_4 і ОСОБА_3 за укладеним між ними договором доручення дійсно підлягають застосуванню положення ЦК України 2004 року.

Проте колегія суддів вважає хибними посилання в апеляційної скарзі на те, що застосування цих положень ЦК автоматично змінює узгоджений сторонами строк дії договору доручення та виданої на її підставі довіреності, оскільки такі доводи апелянта пов`язані із помилковим тлумаченням законодавства.

Посилання в апеляційної скарзі на те, що ОСОБА_4 , отримуючи орендну плату, вчинив дії, які свідчать про наступне схвалення ним договору оренди землі від 01 січня 2005 року, і, як наслідок, застосування до оспорюваних правовідносин положень статті 241 ЦК є необґрунтованим з огляду на таке.

Статтею 241 ЦК встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Тобто, вказана норма презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень. За таких обставин ця норма ЦК України не може бути застосована до правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя, а, отже, не могла їх перевищити.

Такі правові висновки щодо застосування положень ст.241 ЦК викладені у постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-2612ЦС15, Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 664/998/17.

Таким чином, до спірних правовідносин не можуть застосовуватися положення ст.241 ЦК щодо наступного схвалення правочину, оскільки на момент укладення договору оренди землі від 01 січня 2005 року ОСОБА_5 не мав повноважень на його укладення.

Також колегія суддів не може погодитись з посиланнями апеляційної скарги ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на невірне застосування судом ст.642 ЦК, неврахування правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, не взяття до уваги, що договір оренди землі був фактично укладений та виконувався сторонами, про що свідчить факт добровільної передачі ОСОБА_4 у користування товариству належної йому земельної ділянки і отримання ним орендної плати, сплати орендарем податку за використання земельної частки.

Так, частиною четвертою статті 263 ЦПК встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Посилання товариства на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, безпідставні, оскільки указані висновки зроблено за інших фактичних обставин. Так, у справі №338/180/17 вирішувався спір за позовом юридичної особи про стягнення безпідставно одержаних коштів і за зустрічним позовом відповідача до позивача про визнання договору укладеним та стягнення заборгованості за договором підряду, і цей спір стосувався порядку укладання господарських договорів.

До того ж колегія суддів звертає увагу на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц, правовідносини у якій виникли у зв`язку з тим, що позивач звернувся до суду з позовом до Селянського фермерського господарства про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними, посилаючись на те, що зазначені земельні ділянки перебували в тимчасовому користуванні відповідача, згодом він звернувся до фермерського господарства з клопотанням про їх повернення, однак отримав відмову з тих підстав, що між ними було укладено договори оренди земельних ділянок. Позивач стверджував, що жодних договорів оренди він не укладав і не підписував, волевиявлення та наміру на їх укладення він не мав. Оскільки судом було встановлено, що спірні договори позивач не підписував та, відповідно, істотних умов цих договорів не погоджував, Велика Палата Верховного Суду констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Крім того, у вказаній постанові Великою Палатою Верховного Суду надані роз`яснення щодо підстав застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки). Так, Велика Палата зазначала, що у праві України ця доктрина проявляється, зокрема, у кваліфікації певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу) як волевиявлення, яке свідчить про вчинення правочину, зокрема про його схвалення.

Відповідно до частини другої статті 205 ЦК правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі.

Між тим, ст.18 Закону України «Про оренду землі» (що діяла до 01 січня 2013 року) договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Зазначена норма виключає можливість укладення спірного договору шляхом вчинення конклюдентних дій, бо такий договір не може бути зареєстрований. За такого Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) до правовідносин, що склалися між сторонами у справі, що переглядалась.

З огляду на викладене, посилання ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на фактичне виконання договору оренди землі не свідчить про укладеність цього договору враховуючи конкретні обставини справи, встановлені судом.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що державна реєстрація неукладеного між сторонами договору оренди порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю - земельною ділянкою площею 5,2498 га, яка розташована в межах території Багачівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Реєстрація права оренди ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на вищевказану земельну ділянку, коли договір оренди ОСОБА_4 фактично не підписував, тобто цей правочин є неукладеним, не відповідає вимогам закону.

За змістом ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права.

На підставі викладеного, обґрунтованими є доводи позовної заяви про наявність правових підстав для скасування державної реєстрації договору оренди (запису про проведену державну реєстрацію). Тому суд першої інстанції у частині позовних вимог про скасування державної реєстрації зробив обґрунтований висновок про їх задоволення.

При цьому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що відсутні правові підстави для застосування позовної давності у справі до вимоги про скасування державної реєстрації.

Відповідно до ч.8 ст.30 ЦПК вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій розглядаються судом, визначеним за правилами підсудності щодо розгляду спору, похідними від якого є такі вимоги.

Враховуючи те, що скасування державної реєстрації права оренди пов`язане з речовим правом на майно, тобто по суті є похідною вимогою, а негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення права позивача як законного володільця земельної ділянки, то можна погодитись з висновком суду про відсутність підстав, передбачених ст.267 ЦК для застосування у даному спорі позовної давності.

Оскільки суд ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, то апеляційні скарги в силу ст.375 ЦПК підлягають відхиленню.

Керуючись ст.ст.367,375,382 ЦПК, колегія суддів

постановила:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» залишити без задоволення, а рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 05 липня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 05 жовтня 2022 року

Головуючий: Судді: