Номер провадження 2/754/945/22
РІШЕННЯ

Іменем України

06 жовтня 2022 року м.Київ

Деснянський районний суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В.В.

за участю секретаря судового засідання Якименко А.І.

за участю позивача ОСОБА_1

за участю представника позивача - адвоката Видюка Д.В.

за участю третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про захист права власності, усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення тимчасового мешканця, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до суду про захист права власності, усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення тимчасового мешканця.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 26.10.2000, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 та членам його сім`ї, а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 в рівних долях, свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) №3003 керівником органу приватизації. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26.10.2020, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано. В квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована та проживає колишня теща позивача, а саме: відповідачка ОСОБА_3 . Відповідачка грубо порушує права позивача, як власника квартири АДРЕСА_1 . Також, відповідачка проживає, однак не оплачує комунальні послуги, а також перешкоджає розпорядженню цим майном. У зв`язку з вищевикладеним позивач просить суд зобов`язати відповідачку ОСОБА_3 не чинити позивачу перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_2 ; виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 12.11.2022, відкрито провадження по справі.

15.12.2021 до суду надійшов відзив на позовну заява від ОСОБА_3 відповідно до якого зазначила, що відповідачка зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 . ОСОБА_3 іноді приїжджає до доньки та онуків в гості в квартиру АДРЕСА_1 . Відповідачка не чинить перешкод у володінні, користуванні майном позивача, оскільки проживає окремо та зареєстрована за іншою адресою. Отже з урахуванням викладеного відповідачка просить суд закрити провадження у справі в зв`язку з відсутністю предмету спору.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача - адвокат Видюк Д.В. 28.07.2022 в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити, посилаючись на обставити які викладені в позовній заяві. 27.09.2022 до суду надійшла заява від представника позивача - адвоката відповідно до якої просив суд розглядати справу за відсутності позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 в судові засідання не з`явилась, до суду надійшов відзив відповідно до якого просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини які викладені у відзиві.

27.09.2022 до суду надійшло клопотання від ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що представник відповідача не може з`явитися в судове засідання, оскільки знаходиться в лавах ЗСУ.

Однак, суд критично ставиться до вищезазначеного клопотання про відкладення розгляду справу, та не може його задовольнити, оскільки дане клопотання необґрунтовано, до клопотання не долучені належні та допустимі докази, які підтверджують викладені обставини.

Згідно пункту 2 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Частина 1 статті 44 ЦПК України визначає, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Третя особа ОСОБА_2 28.07.2022 в судовому засіданні просила суд задовольнити позов повністю.

Третя особа ОСОБА_4 в судові засідання не з`явилась, про день, час та місце судових засідань повідомлена належним чином, про що свідчить повідомлення про отримання судової повістки.

Третя особа ОСОБА_5 в судові засідання не з`явився, про день, час та місце судових засідань повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про отримання судової повістки.

Третя особа ОСОБА_6 в судові засідання не з`явилась, про день, час та місце судових засідань повідомлена належним чином, про що свідчить повідомлення про отримання судової повістки.

Третіми особами не подано заяви про розгляд справи за їх відсутності та не подано заперечень чи пояснень на позовну заяву.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлені такі факти та їх правовідносини.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 26.10.2000, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 та членам його сім`ї, а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 в рівних долях, свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) № 3003 керівником органу приватизації.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26.10.2020, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано.

Згідно реєстру територіальної громади м. Києва в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 .

Позивач ОСОБА_1 обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що в квартирі АДРЕСА_1 та належить на праві власності позивачу, зареєстрована та проживає колишня теща ОСОБА_3 , яка чинить позивачу перешкоди щодо вільного користування та володіння вищезазначеною квартирою.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 391 ЦК України, передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.

Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно інформації відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Києвській області встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідачка ОСОБА_3 обґрунтовуючи свої заперечення щодо позовних вимог, зазначає у відзиві, що фактично проживає за місцем реєстрації, іноді перебуває в квартирі АДРЕСА_1 , навідує свою доньку та онуків.

Дослідивши матеріали справи, судом установлено, що відсутні належні та допустимі докази на підтвердження фактичного проживання відповідачки ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 , а саме: акт проживання за вищезазначеною адресою, покази свідків, тощо.

Позивачем ОСОБА_1 надано суду депутатське звернення щодо неналежного виконання працівниками поліції своїх службових обов`язків.

Однак, суд критично ставиться до вищезазначеного доказу, оскільки депутатське звернення, не підтверджує факт, що було порушене право позивача на майно, як власника квартири АДРЕСА_1 з боку відповідачки.

Стаття 15 ЦК України, регламентує, що кожна особа, права якої порушено, не визнано або оспорено має право на захист такого права.

Отже, підставою звернення до суду є наявність порушеного, не визнаного або оспорюваного права та інтересу. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Статтею 16 ЦК України визначено захист цивільних прав та інтересів судом. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Способом захисту порушеного суб`єктивного права ОСОБА_1 обрано зобов`язання не чинити йому перешкоди у користуванні його власності та виселення особи яка не правомірно проживає в його власності, відтак, позивач в силу положень статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести порушення його прав дійсністю проживанням та перешкодами у користуванні квартирою саме ОСОБА_3 .

Це означає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, який стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Отже, матеріали справи не містять жодного доказу, який би свідчив про проживання чи бодай можливого проживання відповідачки або будь-якого зафіксованого належними органами факту користування квартирою АДРЕСА_1 саме ОСОБА_3 .

За відсутності бодай одного випадку реального порушення прав, свобод чи інтересів позивача діями відповідача, відсутніми є й підстави для задоволення позову.

Доводи позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативних дій з боку відповідачки, відсутні конкретні реальні порушення прав позивача користуванням квартирою АДРЕСА_1 відповідачкою.

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-ХІІ).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (рішення у справі «Скордіно проти Італії» (8согбіпо v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 201 Ороку, яке набуло статусу остаточного 14 січня 201Іроку).

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Конституція України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначила зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті1,3 Конституції України).

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Встановивши, що позивачем не доведено порушення його прав, свобод та інтересів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного законодавства України, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-81 ЦПК України, і тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

Керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 16, 319, 321, 391 ЦК України, статтями 2, 4, 12, 76-81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про захист права власності, усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення тимчасового мешканця - відмовити повністю.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання через Деснянський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_3 , ідентифікацій номер відсутній в матеріалах справи.

Треті особи:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ;

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер відсутній в матеріалах справи.

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер відсутній в матеріалах справи.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер відсутній в матеріалах справи.

Повний текст рішення складено та підписано 06.10.2022, у відповідності до частини 5 статті 268 ЦПК України.

Суддя В.В. Бабко