Постанова

Іменем України

28 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 761/34735/17

провадження № 61-2583св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: державний реєстратор Київської філії комунального підприємства «Новозаводське» Новозаводської сільської ради Пулинського району Житомирської області Осипович Ігор Віталійович, державний реєстратор державного підприємства «Сетам» Хиба Анна Володимирівна, ОСОБА_2 , державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Тарнавська Світлана Володимирівна,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_15 , подану представником - ОСОБА_16 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва

від 17 вересня 2018 року у складі судді Рибака М. А. та постанову Київського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року у складі колегії суддів:

Гаращенка Д. Р., Сліпченка О. І., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до державного реєстратора Київської філії комунального підприємства «Новозаводське» Новозаводської сільської ради Пулинського району Житомирської області Осиповича І. В. (далі - державний реєстратор

КП «Новозаводське» Осипович І. В.), державного реєстратора державного підприємства «Сетам» Хиби А. В. (далі - державний реєстратор ДП «Сетам» Хиба А. В.), ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , про визнання протиправними дій державних реєстраторів, скасування державної реєстрації та припинення права власності.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 , співвідповідач ОСОБА_2 , а також треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

ОСОБА_13 та ОСОБА_14 є співвласниками житлового будинку

АДРЕСА_1 . Кожен співвласник володіє часткою у праві власності на спільне майно і такі частки визначені у дробовому вираженні.

Відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер НОМЕР_1 , виданого 29 грудня 2015 року, державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Тарнавською С. В. (далі - державний реєстратор Тарнавська С. В.) було зареєстровано право власності на житлове приміщення мансардного поверху, загальною площею 388 кв. м, що розташований у будинку по АДРЕСА_1 .

Житловий будинок по АДРЕСА_1 є власністю кількох осіб, а отже, будь-яке самочинне будівництво, добудова, реконструкція та інші дії з боку одного співвласника, які є неузгодженими з іншими співвласниками є такими, що суперечать нормам чинного законодавства України. Будівництво мансардного поверху та отримання його у власність з подальшою реєстрацією прав на нерухоме майно є незаконним і таким, що порушує права інших співвласників.

У вересні 2017 року ОСОБА_1 стало відомо, що відповідачі у справі зареєстрували на праві власності на користь співвідповідача

ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 та приміщення АДРЕСА_6 .

При цьому, державними реєстраторами були порушені цивільні права та інтереси ОСОБА_1 , норми Конституції України, ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України

від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок) та інші нормативно-правові акти, оскільки для державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що створюється шляхом поділу, виділу в натурі частки майна, що перебуває у спільній власності, та має наслідком припинення права спільної власності для усіх або одного із співвласників, а саме: не поданий договір про поділ спільного майна, договір про виділ у натурі частки із спільного майна або відповідне рішення суду.

З урахуванням наведеного та з урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просила суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Новозаводське» Осиповича І. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 37170970 від 20 вересня 2017 року на об`єкт житлової нерухомості, квартиру АДРЕСА_7 , реєстраційний номер майна 000, зареєстрованої на праві власності за ОСОБА_2 ; рішення державного реєстратора КП «Новозаводське» Новозаводської сільської ради Пулинського району Житомирської області Осиповича І. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 37245594 від 25 вересня 2017 року на об`єкт житлової нерухомості, квартиру АДРЕСА_7 , реєстраційний номер майна 000 зареєстрованої на праві власності за ОСОБА_2 ; визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора ДП «Сетам» Хиби А. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 36714629 від 21 серпня 2017 року на об`єкт житлової нерухомості, квартиру АДРЕСА_8 , реєстраційний номер майна 000, зареєстрованої на праві власності за ОСОБА_2 ; визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора ДП «Сетам» Хиби А. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 36714261 від 21 серпня 2017 року на об`єкт житлової нерухомості, квартиру АДРЕСА_9 , реєстраційний номер майна 000, зареєстрованої на праві власності за ОСОБА_2 ; визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора ДП «Сетам» Хиби А. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 36713750 від 21 серпня 2017 року на об`єкт житлової нерухомості, квартиру АДРЕСА_10 , реєстраційний номер майна 000, зареєстрованої на праві власності за ОСОБА_2 ; визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора

КП «Новозаводське» Осиповича І. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 37245842 від 25 вересня 2017 року на об`єкт житлової нерухомості, квартиру АДРЕСА_6 , реєстраційний номер майна 000, зареєстрованої на праві власності за ОСОБА_2 .

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулась із клопотанням про залучення до участі у справі співвідповідачем ОСОБА_2 та збільшила позовні вимоги. Додатково просила суд припинити право приватної власності ОСОБА_2 на квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_11 та просила визнати зазначені приміщення як допоміжні приміщення загального користування співвласників будинку АДРЕСА_1 на праві сумісної власності.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2018 року об`єднано в одне провадження справу № 761/34735/17 та справу

№ 761/16287/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , державного реєстратора Тарнавської С. В., треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Вимоги за вказаним позовом було мотивовано тим, що ОСОБА_1 є співвласником 9/100 частки житлового будинку за адресою:

АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 є власником часток у розмірі 17/100 та 12/100 вказаного будинку. Інша частина будинку знаходиться у власності третіх осіб у різних частках.

За відсутності згоди всіх співвласників, а також з порушенням встановленого порядку ОСОБА_2 здійснив реєстрацію мансарди, про що отримав свідоцтво про право власності.

Так, ОСОБА_2 було надано згоду лише двох співвласників з тринадцяти, інші вісім співвласників надавали свою згоду на реконструкцію мансарди виключно на користь ОСОБА_17 , а решта співвласників ОСОБА_18 , ОСОБА_1 та ОСОБА_11 взагалі не надавали своєї згоди на реконструкцію мансарди, а лише на належне ОСОБА_17 приміщення.

ОСОБА_1 посилалась на відсутність прийняття об`єкта (мансардного поверху) в експлуатацію та незаконність зведення мансарди, оскільки будинок, частки в якому розподілені між співвласниками, був збудований та введений в експлуатацію без мансарди.

З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просила суд: визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно площею

388 кв. м, індексний номер: 51194438, видане 29 грудня 2015 року

ОСОБА_2 на житлове приміщення мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Тарнавської С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 27659839

від 29 грудня 2015 року на житлове приміщення, а саме: мансардний поверх житлового будинку АДРЕСА_1 , та скасувати запис про право власності індексний номер 12836825 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 вересня

2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора

ДП «Сетам» Хиби А. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 21 серпня 2017 року на квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_8 , зареєстровані на праві власності за ОСОБА_2 .

Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора

КП «Новозаводське» Осиповича І. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 20 вересня 2017 року на квартиру АДРЕСА_7 , зареєстровану на праві власності за ОСОБА_2 , а також рішення цього ж державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25 вересня 2017 року на цю ж квартиру АДРЕСА_5 за ОСОБА_2 .

Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора

КП «Новозаводське» Осиповича І. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25 вересня 2017 року на приміщення АДРЕСА_6 , зареєстроване на праві власності за ОСОБА_2 .

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 29 грудня 2015 року ОСОБА_2 на житлове приміщення мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_1 .

Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Тарнавської С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 грудня 2015 року на мансардний поверх житлового будинку АДРЕСА_1 .

Скасовано запис про право власності індексний номер 12836825 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що до матеріалів справи долучено заяви, за якими надано згоду на переобладнання (реконструкцію) мансарди двома співвласниками будинку з тринадцяти, а вісім співвласників надали свою згоду на переобладнання (реконструкцію) мансарди виключно на користь ОСОБА_17 , а інші троє співвласників ( ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 ) взагалі не надали своєї згоди на реконструкцію мансарди, а лише на належне ОСОБА_17 приміщення. Доказів того, що ОСОБА_17 , а в подальшому і ОСОБА_2 були власниками мансарди стороною відповідача суду не надано, як і не надано доказів того, що подарована відповідачу частина будинку містила мансардний поверх. Також встановлено, що Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві документів дозвільного та/або декларативного характеру, які надають право замовникам будівництва на виконання будівельних робіт із реконструкції будинку АДРЕСА_1 не видавав та не реєстрував.

Також суд зазначив, що державна реєстрація права власності на виділену частку ОСОБА_2 без оформлення співвласниками будинку договору про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна та письмової заяви або договору співвласників про розподіл часток у спільній власності на зазначений будинок здійснена з порушенням законодавства.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції,

ОСОБА_2 оскаржив його до суду апеляційної інстанції. Постановою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 23 грудня 2019 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2018 року залишено без змін.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_15 - ОСОБА_16 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва

від 17 вересня 2018 року залишено без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що спірний будинок є фактично багатоквартирним будинком, а його співвласниками є власники квартир, які є власниками і всіх його підсобних та нежитлових приміщень. З огляду на наведене суд дійшов висновків, що приміщення мансарди, а в подальшому і виділені квартири, фактично є допоміжними приміщеннями спірного будинку, відносяться до спільної сумісної власності співвласників будинку та можуть експлуатуватись виключно в порядку, передбаченому законодавством для реалізації права спільної власності. Відсутні докази того, що виділені приміщення будинку відповідають розміру частки ОСОБА_2 і погоджені з іншими співвласниками будинку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У лютому 2022 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_15 - ОСОБА_16 подав касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року, у якій він просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права, вказує, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі

№ 653/1096/16-ц, від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18,

від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц, від 21 листопада

2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі

№ 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц, від 16 січня 2019 року у справі

№ 755/9555/18, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 21 серпня 2019 року у справі

№ 911/3681/17, від 05 лютого 2020 року у справі № 759/20387/18,

від 19 лютого 2020 року у справі № 758/2524/17, від 26 лютого 2020 року

у справі № 635/2208/16-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, від 30 липня 2020 року у справі № 752/13695/18, від 20 серпня 2020 року

у справі № 916/2464/19, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18,

від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 16 лютого 2021 року

у справі № 910/2861/18, 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18,

від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що 16 січня 2020 року статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, па підставі яких проведено державну реєстрацію пряв, а також скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Крім того, ОСОБА_15 зазначає, що у березні 2020 року вона була переможцем конкурсу на заміщення вакантної посади державного реєстратора Ревненської сільської ради Бориспільського району Київської області, однак за наслідками проведення спеціальної перевірки її було повідомлено, що вона вважається такою, що не пройшла спеціальну перевірку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, оскільки існує оскаржуване рішення у цій справі, яким визнано неправомірними та скасовано рішення державного реєстратора Хиби А. В.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У липні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 вересня 2022 року справу № 761/34735/17 призначено до судового розгляду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу ОСОБА_15 , подану представником - ОСОБА_16 , у якому вона просила зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є співвласником 9/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 22 вересня

2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2348.

ОСОБА_2 є співвласником часток цього житлового будинку, а саме: згідно з договором дарування від 15 вересня 2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу

Бондар Т. М., за реєстровим № 2135, є власником 17/100 частин будинку по АДРЕСА_1 та згідно з договором дарування від 11 грудня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т. М., за реєстровим № 3068, є власником 12/100 частин будинку на АДРЕСА_1 .

Треті особи у справі є співвласниками житлового будинку у відповідних частинах, визначених у дробовому вираженні.

26 грудня 2015 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Тарнавською С. В. за відповідачем ОСОБА_2 здійснено реєстрацію права власності на житлове приміщення мансардного поверху, загальною площею 388, 00 кв. м, що розташоване у будинку по

АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00).

Підставою реєстрації зазначено свідоцтво про право власності, індексний номер: 51194438, що видане цим же реєстратором 29 грудня 2015 року.

До матеріалів справи долучено заяви, за якими надано згоду на переобладнання (реконструкцію) мансарди двома співвласниками будинку з тринадцяти, вісім співвласників надали свою згоду на переобладнання (реконструкцію) мансарди виключно на користь ОСОБА_17 , а інші троє співвласників ( ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 ) не надали згоди на реконструкцію мансарди, а лише на належне ОСОБА_17 приміщення.

Доказів того, що ОСОБА_17 , а в подальшому і ОСОБА_2 були власниками мансарди стороною відповідача суду не надано, як і не надано доказів того, що подарована відповідачу частина будинку містила мансардний поверх.

Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві документів дозвільного та/або декларативного характеру, які надають право замовникам будівництва на виконання будівельних робіт із реконструкції будинку АДРЕСА_1 не видавав та не реєстрував.

21 серпня 2017 року за заявою ОСОБА_2 рішенням державного реєстратора ДП «Сетам» Хиби А. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), реєстраційний номер: 000, на об`єкт житлової нерухомості, квартиру

АДРЕСА_10 , зареєстровано на праві власності за відповідачем ОСОБА_2

21 серпня 2017 року за заявою ОСОБА_2 рішенням державного реєстратора ДП «Сетам» Хиби А. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), реєстраційний номер: 000, на об`єкт житлової нерухомості, квартиру

АДРЕСА_9 , зареєстрованої на праві власності за

ОСОБА_2

21 серпня 2017 року за заявою ОСОБА_2 рішенням державного реєстратора ДП «Сетам» Хиби А. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), реєстраційний номер: 000, на об`єкт житлової нерухомості, квартиру

АДРЕСА_8 , зареєстровано на праві власності за відповідачем ОСОБА_2

20 вересня 2017 року за заявою ОСОБА_2 рішенням державного реєстратора КП «Новозаводське» Новозаводської сільської ради

Осиповича І. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), реєстраційний номер: 000, на об`єкт житлової нерухомості, квартиру АДРЕСА_7 , зареєстровано на праві власності за відповідачем ОСОБА_2 .

В подальшому, 25 вересня 2017 року, за заявою ОСОБА_2 рішенням державного реєстратора КП «Новозаводське» Осиповича І. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), шляхом поділу раніше зареєстрованої квартири АДРЕСА_5 , було здійснено: реєстрацію прав (з відкриттям розділу) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер: 37245594, за відповідачем ОСОБА_2 на нерухоме майно: квартиру за АДРЕСА_7 , зменшивши загальну площу до 221, 6 кв. м, житлова площа 64, 2 кв. м, присвоєно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000. Номер запису про право власності: 22500359; реєстрацію прав (з відкриттям розділу) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер: 37245842, за відповідачем ОСОБА_2 на нерухоме майно: новостворене приміщення № 5 за адресою:

АДРЕСА_1 , загальною площею: 11, 6 кв. м, присвоєно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000. Номер запису про право власності: 22500632.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_15 , подану представником - ОСОБА_16 , задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України.

Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктів власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Кожен співвласник має право вимагати від інших передання йому у володіння та користування конкретної частини спільного майна, що відповідає його частці у праві власності (частина третя

статті 358 ЦК України). При цьому право спільної часткової власності, безумовно, не припиняється. Це право може припинитися для співвласника за його волею у разі поділу спільного майна (стаття 367 ЦК України), виділу з нього частки (стаття 364 ЦК України) або шляхом розпорядження співвласником своєю часткою (статті 361, 362 ЦК України).

Юридична доля поліпшень, зроблених одним із співвласників у спільному майні, підлягає визначенню згідно із положеннями частин третьої-п`ятої статті 357 ЦК України, за змістом яких співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.

Співвласник наділений правом вимагати збільшення своєї частки за обов`язкової наявності таких чотирьох умов: 1) поліпшення спільного майна не можна відокремити від спільного об`єкта. При цьому мається на увазі не технічна неможливість відокремлення поліпшень від речі, а неможливість відокремлення їх без пошкодження або істотного знецінення речі. Якщо виходити із змісту частини першої статті 187 ЦК України, нерозривний зв`язок поліпшень з річчю має місце у тому випадку, коли відділення поліпшень має наслідком пошкодження або істотне знецінення безпосередньо основної речі, від якої були відокремлені поліпшення, а не самих поліпшень;

2) поліпшення зроблені за кошти цього співвласника, без залучення коштів інших співвласників. Якщо кошти, за рахунок яких були зроблені поліпшення, не належать співвласнику, поліпшення вважатимуться майном, набутим ним без достатньої правової підстави (глава 83 ЦК України); 3) поліпшення були зроблені за згодою всіх інших співвласників; 4) при здійсненні поліпшень було додержано порядок використання спільного майна, тобто загальні засади володіння та користування спільним майном, визначені законом, а також умови володіння та користування спільним майном у відповідності з домовленістю між співвласниками.

У разі якщо співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди зробив у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, він набуває право власності на таку добудову (прибудову) виключно, якщо це не порушує прав інших співвласників.

Частки співвласників можуть бути змінені на підставі договору між співвласниками або на підставі судового рішення. За відсутності хоча б однієї із наведених умов поліпшення жодним чином не вплине на зміну часток у праві спільної часткової власності.

Правила частини третьої статті 357 ЦК України стосуються випадків, коли внаслідок здійснених поліпшень спільного майна співвласник вимагає від інших співвласників збільшення своєї частки у цьому майні. Такі поліпшення повинні стосуватися як частки співвласника, який бажає збільшення його частки, так і іншого (інших) співвласника (співвласників) спільного майна. При цьому обов`язковим для такого збільшення є дотримання співвласником передумов, визначених цією статтею, зокрема таких: поліпшення спільного майна не можна відокремити поліпшення, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Якщо ж поліпшення здійснено тільки у частці одного співвласника шляхом добудови (прибудови) та не стосуються інших часток у спільному майні, то застосовуються положення частини четвертої статті 357 ЦК України, відповідно до яких не відбувається зміна розміру часток співвласників у спільному майні та не вимагається обов`язкової згоди інших співвласників на таку перебудову за умови, що вона не порушує їхніх прав та здійснена із дотриманням встановленого законом порядку.

У ЦК України встановлюються особливі правила щодо добудови (прибудови), здійсненої одним із співвласників житлового будинку, іншої будівлі або споруди.

Така добудова (прибудова) не є об`єктом права спільної власності і жодним чином не впливає на розмір часток, а стає об`єктом права власності лише того співвласника, який її зробив, за таких умов: 1) добудова (прибудова) зроблена за рахунок лише цього співвласника, а не інших співвласників;

2) добудова (прибудова) здійснена у встановленому законом порядку, що є необхідною передумовою для державної реєстрації права на нерухоме майно і набуття права власності на нього (абзац третій частини другої

статті 331 ЦК України); 3) добудова (прибудова) не порушує прав інших співвласників, наприклад, не створює для них перешкод у користуванні майном, яке вони здійснюють згідно з домовленістю між собою (частини другої статті 358 ЦК України).

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, спірний будинок є фактично багатоквартирним будинком, а його співвласниками є власники квартир, які є власниками й всіх його підсобних та нежитлових приміщень. З огляду на наведене, суди дійшли висновків, що приміщення мансарди, а в подальшому і виділені квартири фактично є допоміжними приміщеннями спірного будинку, відносяться до спільної сумісної власності співвласників будинку та можуть експлуатуватись виключно у порядку, передбаченому законодавством для реалізації права спільної власності.

Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що реконструкція мансарди, оформлення на неї прав власності та подальше виділення у окремі квартири як об`єкти нерухомості із реєстрацією прав власності за відповідачем без отримання згоди усіх співвласників, наявності відповідних домовленостей щодо виділу квартир здійснено із порушенням вимог законодавства.

Згідно з пунктом 56 Порядку для державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що створюється шляхом поділу, виділу в натурі частки майна, що перебуває у спільній власності, та має наслідком припинення права спільної власності для усіх або одного із співвласників, подаються:

1) договір про поділ спільного майна, договір про виділ у натурі частки із спільного майна або відповідне рішення суду; 2) документи, передбачені пунктом 54 цього Порядку, крім документа, що посвідчує право власності на нерухоме майно до його поділу або виділу в натурі частки.

Під час розгляду справи судами встановлено, що позивач та треті особи - співвласники будинку договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна з ОСОБА_2 не укладали. Письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на таке майно не оформлювалися. Відсутні докази того, що виділені приміщення будинку відповідають розміру частки ОСОБА_2 і погоджені з іншими співвласниками будинку.

З огляду на наведене доводи касаційної скарги щодо правомірності дій реєстратора у цій частині Верховний Суд визнає необґрунтованими.

Щодо доводів касаційної скарги про неналежний спосіб захисту Верховним Судом враховано, що у цьому випадку оскарження рішень про державну реєстрацію права власності безпосередньо пов`язане із захистом позивачем свого цивільного права у спорі щодо нерухомого майна з особою, яка не заперечує законності дій державного реєстратора з реєстрації за нею права власності на це майно, а тому доводи касаційної скарги щодо цього є необґрунтованими.

Аналогічний правовий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 587/2331/16-ц (провадження № 14-411цс19), відповідно до якого визнання протиправним і скасування рішення щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно за іншою особою є захистом прав позивача на це майно від їх порушення особою, за якою зареєстровано аналогічне право щодо того ж самого нерухомого майна. Підстав відступити від цього висновку Верховним Судом не встановлено.

За змістом абзацу 1 частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, що була чинною на час здійснення державної реєстрації права власності на квартири, а також на час ухвалення судом першої інстанції оскарженого рішення, у разі скасування на підставі рішення суду записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відтак, позивач, звертаючись до суду, обрала спосіб захисту її порушеного права, який узгоджувався зі змістом статей 26 і 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у вказаній редакції.

Зазначене відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, де встановлено, що позивач обрала ефективний спосіб захисту (позов про скасування запису), оскільки на момент подачі позову та розгляду справи попередніми інстанціями діяла попередня редакція статті 26 Закону).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судові рішення відповідають вимогам вмотивованості.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_15 , подану представником - ОСОБА_16 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович