Номер провадження: 22-ц/813/3890/22
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу Генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 травня 2021 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року представник ТОВ «Вердикт Капітал» звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з позовом про стягнення боргу за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, а саме просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 0 від 28.09.2007 року у розмірі 132 292,61 грн., а також судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 2 102,00 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

Позов обґрунтований тим, що 28 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений Договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0, згідно умов якого останній отримав кредит у сумі 23 850,00 доларів США, зі сплатою процентів у розмірі 12 % річних. З метою належного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, 28 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №146027, згідно якого остання на добровільних засадах взяла на себе зобов`язання відповідати перед позивачем як солідарний боржник по зобов`язанням ОСОБА_1 , що виникають з умов вищезазначеного кредитного договору. 20 квітня 2012 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ПАТ «УкрСиббак» було укладено Договір факторингу №05/12, за умовами якого Банк відступив на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» права вимоги за кредитами, у тому числі за кредитним договором №0 від 28 вересня 2007 року та Договором поруки № 146027 ввід 28.09.2007 року. Згідно протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Кредекс Фінанс» за № 01/08-2018 від 01 серпня 2018 року ТОВ «Кредекс Фінанс» змінило назву на ТОВ «Вердикт Капітал», який виступає правонаступником прав та обов`язків ТОВ «Кредекс Фінанс». Позивач вказував, що станом на день подання позовної заяви відповідач не повернув отримані від позивача кредитні кошти на підставі кредитного договору № 0 від 28.09.2007 року, з огляду на це, у відповідача виникло право на стягнення 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України та пені в розмірі подвійної ставки НБУ за весь період прострочки, загальний розмір заборгованості за 3% річних та пенею станом на 06.10.2020 року відповідно до розрахунку заборгованості становив 132292,61 грн.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 травня 2021 року відмовлено в задоволенні позову ТОВ «Вердикт Капітал».

Дане рішення суду мотивоване тим, що Банк скористався своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України, та звернувся 04.10.2017 року до суду з позовом про погашення всієї суми заборгованості шляхом стягнення заборгованості, отже з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), кредитний договір №0 від 28.09.2007 року припинив свою дію, а кредитор втратив можливість нарахування та стягнення з боржника відсотків за кредитним договором та пеню. Відтак, нарахування позивачем пені за період з 06.10.2019 року по 06.10.2020 року у розмірі 91613,84 грн. є незаконним, а тому вказані позовні районним судом відхилені. Щодо розрахунку боргу 3 % річних, наданим позивачем за період з 06.10.2017 року по 06.10.2020 року по ОСОБА_1 за кредитним договором № 0 від 28.09.2007 року, з якого вбачається сума відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 40678,77 грн., то посилаючись на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року по справі № 756/9094/15- ц, районний суд вказав, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12.12.2019 року по справі № 521/16265/17, яке набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0 від 28.09.2017 року у розмірі 244147,19 грн. відмовлено: щодо вимог до ОСОБА_1 - у зв`язку з пропуском строку позовної давності, щодо ОСОБА_3 - у зв`язку із припиненням поруки, тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідачів 3 % річних від простроченої суми заборгованості, які передбачені ст. 625 ЦК України, оскільки такі вимоги є похідними й можуть бути задоволені лише у разі стягнення основної суми боргу.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, Генеральний директор ТОВ «Вердикт Капітал» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 травня 2021 року та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості та стягнення витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що за умовами ст. 1049 та ст. 625 ЦК України після закінчення строку дії договору, на підставі якого виникло грошове зобов`язання, на існуючий борг нараховуються проценти та застосовується цивільна відповідальність за порушення умов договору; ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання, тобто апелянт заявляє про хибність висновків районного суду та вказує, що позиція районного суду з приводу відмовити в задоволенні позовних вимог, у зв`язку із спливом строку позовної давності до основної вимоги, є передчасною та не ґрунтується на нормах чинного законодавства. Апелянт просить при вирішенні справи взяти до уваги позиції Верховного Суду. Так, посилаючись на постанову Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 918/329/16 (провадження № 3-1522гс16), постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), апелянт зазначає, що нараховані 3 % річних проведені на суму боргу по кредиту - 451 477,18 грн., та нараховані зобов`язання на заборгованість по кредиту - це заборгованість станом на дату закінчення кредитного договору, уступки права вимоги та станом на дату звернення до суду у відповідності до долученого розрахунку; 3 % річних нараховані в межах строку позовної давності, тобто за 3 роки до подачі позовної зави, а саме нарахування 3 % річних та пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України та не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України; обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення є триваючим зобов`язанням; попередньо рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2019 року у справі № 521/16265/17 відмовлено, у зв`язку із пропуском строку позовної давності, тому в даному випадку кредитор з метою захисту свого порушеного права звернувся до суду із позовною заявою про стягнення лише 3 % річних та пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ; якщо від відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності, то суд повинен задовольнити позовні вимоги у частині стягнення боргу за останні три роки, що передували зверненню до суду, подаючи позовну заяву, позивачем розраховано суму боргу по 3 % річних за останні три роки до подачі позовної заяви, а тому заявлена сума боргу підлягає стягненню в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Дана справа за ціною позову (132 292,61 грн.) згідно зі ст. 369 ЦПК України підлягає розгляду апеляційним судом без виклику її учасників.

Як встановлено ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у повній мірі відповідає.

Матеріалами справи встановлено наступне.

28 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0, згідно умов якого останній отримав кредит у сумі 23 850,00 доларів США, що еквівалентно 120442,50 грн. на дату укладення договору, з процентною ставкою у розмірі 12 % річних, зі строком дії до 28 вересня 2014 року (а. с. 9-18).

Також, 28 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , у якості забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором №0 від 28 вересня 2007 року, укладений договір поруки №146027, згідно якого остання взяла на себе зобов`язання відповідати перед позивачем як солідарний боржник по зобов`язанням, що виникають з умов вищезазначеного кредитного договору (а. с. 27-28).

20 квітня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено договір факторингу №05/12 за кредитами, відповідно до умов якого Банк відступив на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» права вимоги за кредитами, у тому числі за кредитним договором №0 від 28 вересня 2007 року (а. с. 48-52).

ТОВ «Кредекс Фінанс» з 01 серпня 2018 року змінило назву на Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», що підтверджується протоколом загальних зборів учасників ТОВ «Кредекс Фінанс» №01/08-2018 від 01 серпня 2018 року та випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 05.06.2016 року (а. с. 59, 65-66).

Згідно розрахунку боргу 3% річних та із урахуванням подвійної облікової ставки НБУ за кредитним договором № 0 від 28.09.2007 року, сума відсотків за користуванням грошовими коштами за період з 06.10.2017 року по 06.10.2020 року складає 40 678,77 грн.; пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 06.10.2019 року по 06.10.2020 року складає 91 613, 84 грн. (а. с. 41-42).

Розглядаючи вказану справу, колегія суддів виходить з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 84 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

У ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

За договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За змістом ч. 2 цієї статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Також, згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У ст. 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

У даній справі апеляційний суд погоджується з висновками районного суду щодо відмови у стягненні з відповідачів на користь позивача нарахованої останнім пені за період з 06.10.2019 року по 06.102020 року у розмірі 91 613,84 року через незаконність таких вимог та відхиляє доводи апеляційної скарги, що звернення кредитора із позовною заявою в частині стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, обумовлено захистом свого порушеного права, при цьому суд посилається на наступне.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зробила правовий висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).

У даній справі, що переглядається в апеляційному порядку, встановлено, що банк скористався своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України, та вже звертався 04.10.2017 року до суду до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з позовом про погашення всієї суми заборгованості за кредитним договором №0 від 28.09.2007 року, у зв`язку з чим строк кредитування вважається таким, що настав, у зв`язку з чим кредитор втратив можливість нарахування та стягнення з боржника відсотків за договірною процентною ставкою, а також втратив можливість нарахування та стягнення пені в порядку кредитного договору. Тому висновок районного суду про незаконність нарахування позивачем пені за період з 06.10.2019 року по 06.10.2020 року у розмірі 91 613,84 року є правильним.

Апеляційний суд також критично ставиться до тверджень апелянта про передчасність та невідповідність нормам чинного законодавства висновку районного суду про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачів, зокрема 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, з посиланням на те, що 3 % річних нараховані в межах строку позовної давності та орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, крім того 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України та не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України; обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення є триваючим зобов`язанням; та такі дії позивача обумовлені захистом свого порушеного права. При цьому апеляційний суд посилається на наступне.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові 14 грудня 2021 року по справі № 910/65/14 (910/21118/20) зазначив (пункти 8.9, 8.10): «зі спливом позовної давності особа втрачає право на судовий захист свого відповідного порушеного (невизнаного, оспорюваного) права та/або законного інтересу, відповідна вимога не підлягає задоволенню, а кореспондуюче цій вимозі зобов`язання не підлягає виконанню із застосуванням заходів правоохоронного характеру - за рішенням суду. У зв`язку із викладеним відмова судом у задоволенні вимог Позивача про стягнення з Відповідача безпідставно утримуваної ним суми коштів, сплаченої Позивачем за Договором, розірваним за рішенням суду, з підстав спливу позовної давності (постанова Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2019 у справі № 910/65/14, залишена без змін постановою Верховного Суду від 04.02.2020, пункт 4.4) унеможливлює застосування до спірних правовідносин статті 625 ЦК України, оскільки вказана норма підлягає застосуванню лише у разі наявності грошового зобов`язання, яке підлягає виконанню».

У справі, що переглядається, встановлено, що судом під час розгляду справи № 521/16265/17 вже вирішувалось питання про стягнення на користь ТОВ «Вердикт Капітал» з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № 0 від 28.09.2017 року у заявленому розмірі 244147,19 грн. та рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12.12.2019 року у задоволенні відповідного позову відмовлено: щодо вимог до ОСОБА_1 - у зв`язку з пропуском строку позовної давності, щодо ОСОБА_3 - у зв`язку із припиненням поруки. Дане рішення набрало законної сили.

Аналогічна позиція викладена і у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.11.2019 року у справі № 756/16386/15-ц, зокрема:

«Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно частини першої статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що:

- натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;

- конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

- кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. У справі, що переглядається, ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути з відповідача 3 % річних від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 16 квітня 2015 року по 15 грудня 2015 року (з урахуванням ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 04 липня 2016 року про закриття провадження у справі в частині вимог).

Оскільки рішенням Оболонського районного суду м. Києва, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року, було відмовлено у задоволенні позову АТ «Родовід Банк» до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості за вказаним кредитним договором, що виникла станом на 08 вересня 2014 року у розмірі 11 022,32 доларів США та 222 844 грн. з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, то 3 % річних у справі, що переглядається, були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні.

Тому в задоволенні позовної вимоги про стягнення 3 % річних слід відмовити за безпідставністю. Таким чином, вказані в оскаржених рішеннях правові підстави для відмови в позові в частині стягнення 3 % річних є помилковими, у зв`язку з чим судові рішення в цій частині необхідно змінити та викласти їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

При цьому колегія суддів приймає до уваги правові висновки, що містяться у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі справа № 757/44680/15-ц.».

Колегія суддів враховує при перегляді справи в апеляційному порядку правові висновки, викладені у наведених вище постановах Верховного Суду.

При цьому колегія суддів зауважує, що у відповідності до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16, вимоги щодо стягнення передбачених частиною другою статті 625 ЦК України 3 % річних не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України.

З огляду на зазначене, нарахування позивачем відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України 3 % річних за період з 06.10.2017 року по 06.10.2020 року по за кредитному договору № 0 від 28.09.2007 року у сумі 40678,77 грн. є безпідставним.

Щодо посилань апелянта на правові позиції, викладену у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі 918/329/16 (провадження № 3-1522гс16) та постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), то вони апеляційним судом не приймаються, оскільки правові висновки касаційним судом сформульовані щодо тих правовідносин, коли на момент звернення із вимогами щодо виплат, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, зобов`язання за основною вимогою підлягали виконанню (за рішенням суду, що не виконано тощо).

Щодо посилань апелянта на правові висновки, що зроблені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), то апеляційний суд зазначає про відмінність обставин даної справи обставинам справ, що розглядались Верховним Судом, зокрема в касаційному порядку розглядались обставини, коли позивач звернувся до відповідача про стягнення основного боргу та 3 % річних, та за умови встановлення правомірності правочину підлягали стягненню і 3 % річних, в даному випадку мали місце обставини, коли позивач звернувся до відповідачів про стягнення 3 % річних та пені, при цьому наявне чинне рішення, яким позивачу відмовлено у стягненні основної суми боргу через пропуск строку позовної давності, тому такі посилання не можуть бути враховані апеляційним судом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги (детально описані вище) висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б дійсно ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини, внаслідок чого не можуть бути достатньою обставиною для скасування або зміни рішення суду.

Європейський Суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Справа «Проніна проти України», Заява № 63566/00, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року, § 23).

За встановлених обставин колегія суддів приходить до висновку, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений: 06.10.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

С.О. Погорєлова