КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2022 року місто Київ.

Справа 757/72/21-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6642/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Желепи О.В.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справуза апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року (ухвалене в складі судді Вовк С.О., повне судове рішення скадено 20 грудня 2021 року)

в справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до АТ «Українська залізниця»в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ виробничого структурного підрозділу «Попаснянське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ «Українська залізниця» від 07.12.2020 року за №362/ос «Про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_2 ;

- поновити ОСОБА_2 на посаді заступника начальника виробничого структурного підрозділу «Попаснянське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ «Українська залізниця»;

- стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 18 275 грн 00 к., а також гонорар (винагороду) за позитивний результат по справі в розмірі 20% від суми стягнутої середньої заробітної плати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, покласти та стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ виробничого структурного підрозділу «Попаснянське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 07 грудня 2020 року № 362/ос «Про припинення трудового договору (контракту)» з ОСОБА_2 .

Поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника начальника виробничого структурного підрозділу «Попаснянське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця».

Стягнутоз Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Стягнутоз Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18 275 грн 00 к.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у стягненні гонорару успіху за позитивний розгляд справи, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій вона просить суд змінити рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 по справі №757/72/21-ц, доповнивши резолютивну частину рішення наступним пунктом: «Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну допомогу в розмірі гонорару (винагороди) за позитивний результат по справі в розмірі 20% від суми стягнутої середньої заробітної плати в розмірі 65 847 грн. 12 к. (шістдесят п`ять тисяч вісімсот сорок сім грн. 12 к.)».

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції в оскаржуваній частині порушив норми матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що в розумінні норм ЦПК України, практики ЄСПЛ та Великої Палати Верховного Суду, є витрати на професійну правничу допомогу при розгляді справи в суді та додаткова винагорода адвоката за досягнення позитивного рішення у справі. Таким чином, це два окремих види витрат, що підлягають компенсації.

Крім того, вказує, що відповідачем не надавались заперечення проти розміру гонорару успіху за досягнення позитивного результату, а також не подавалось клопотання про його зменшення.

Зазначає, що позивачем підтверджено належним чином надання адвокатом професійної правничої допомоги на суму 18 275 грн. 00 к., а тому суд відмовляючи в задоволенні у стягнені додаткової винагороди порушив норми існуючої судової практики та норми законодавства України.

Вказує, що витрати на професійну правничу допомогу у зазначеному розмірі є співмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді першої інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру, підстав для зменшення розміру суми цих витрат у суду не має.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року відкрито апеляційне провадження та надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

01 вересня 2022 року Штрихун І.В. в інтересах філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» направила на адресу Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу. Щодо строку подачі відзиву вказувала, що відповідачем копію апеляційної скарги з додатками та копію ухвали про відкриття провадження отримано 29 серпня 2022 року, враховуючи наданий судом 5-ти денний строк для подачі відзиву з моменту отримання ухвали, вказаний строк не пропущений, оскільки закінчується 05 вересня 2022 року. На підтвердження представником надано копію витягу поштового трекінгу.

Матеріалами справи не спростовано вказаних обставин, тому судом долучено відзив на апеляційну скаргу до матеріалів справи.

Відзив обґрунтований тим, що головним критерієм при розгляді питання щодо можливості стягнення «гонорару успіху» є розумність заявлених витрат, тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.

Вказує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-цдійшла висновку, що визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначає, що суд першої інстанції дотримався всіх норм законодавства при ухвалені оскаржуваного рішення, а тому в задоволені апеляційної скарги необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час .

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Відмовляючи у стягненні гонорару (винагороди) за позитивний результат по справі в розмірі 20% від суми стягнутої середньої заробітної плати, пропорційному до розміру задоволених позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовував це тим, що суд не знайшов правових підстав для відшкодування вказаних витрат.

В п. 3.3. Договору про надання правової допомоги сторони домовились про доплату гонорару (винагороди) за позитивний результат по справі в розмірі 20 % від суми стягнутої середньої заробітної плати за ст. 235 КЗпП України.

На переконання суду, гонорар в розмірі 20 % від суми стягнутої середньої заробітної плати, окрім стягнутих витрат на правничу допомогу у розмірі 18 275, 00 грн, є непропорційним до предмета спору та неспівмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Таким чином, виходячи із критеріїв реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, суд відмовляє у відшкодуванні витрат на правничу допомогу в частині гонорару (винагороди) за позитивний результат по справі в розмірі 20 % від суми стягнутої середньої заробітної плати.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції , та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача вказані витрати частково, з огляду на наступне.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача надано до суду:

- Договір № 02/12/20 про надання правової допомоги від 21 грудня 2020 року;

- свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 4237;

- Додаткову угоду № 1 від 21 грудня 2020 року до Договору про надання правової допомоги;

- Акт № 1 до Додатової угоди № 1 від 21.12.2020 р.

- перелік послуг, які надаються адвокатом клієнтові.

Відповідно до п.3.3 Договору сторони домовились про доплату гонорару(винагороди) за позитивний результат по справі у розмірі 20% від суми стягнутої середньої заробітної плати за ст. 235 КЗпП України.

З матеріалів справи також вбачається, що представником позивача Єловіковою В.В. в інтересах ОСОБА_2 подано наступні процесуальні документи: позовна заява, відповідь на відзив, заперечення на клопотання та письмові пояснення. У судових засіданнях, відповідно до матеріалів справи, представник ОСОБА_1 участі не приймала.

У постанові від 12 травня 2020 у справі № 904/4507/18 Велика Палата Верховного Суду виклала таку правову позицію щодо гонорару успіху.

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

У справі № 904/4507/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суди не врахували, що відповідна сума гонорару успіху, обумовлена сторонами до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою, є складовою частиною гонорару адвоката, тож належить до судових витрат, не навели доводів та доказів нерозумності цих витрат, їх неспівмірності з ціною позову, складністю справи та її значенням для позивача.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridisv. Greece, заява N31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

За наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі "Пакдемірлі проти Туреччини" (Pakdemirli v. Turkey, заява N 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції не врахував практику, а також позиції Верховного суду щодо відшкодування витрат на професійну допомогу в розмірі гонорару (винагороди) за позитивний результат по справі, а тому дійшов помилкового висновку про відмову у його стягненні в повному обсязі.

Однак, позивач не навів доводів та доказів розумності цих витрат, їх співмірності зі складністю справи та її значенням для позивача. Враховуючи вимоги представника позивача щодо стягнення «гонорару успіху», загальна сума витрат на адвокатські послуги, складатиме 84 122 грн 12 к. (18 275 грн + 65 847 грн 12 к.) грн, що виходить за розумні межі визначення розміру гонорару адвоката у даній справі.

На думку колегії суддів сума гонорару 65 847 грн 12 к., враховуючи складність справи , встановлені обставини, час витрачений адвокатом на виконання та надання послуг (робіт), майновий стан відповідача, враховуючи, що представник позивача, який претендує на гонорар успіху не брав участі у судових засіданнях, а також витрати на правову допомогу, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, які вже стягнуті судом, покладення обов`язку на відповідача, додатково відшкодувати позивачу гонорар успіху в розмірі 65 847 грн. 12 коп. не буде відповідати загальним засадам цивільного судочинства - засадам розумності та справедливості.

Також колегія суддів виходить з того, що відповідач в даній справі є стратегічно-важливим підприємством для держави під час дії воєнного стану. Є загальновідомим фактом те, що з 2014 року у відповідача відбувалось масове звільнення працівників, через неможливість здійснення діяльності відповідача на тимчасово-окупованих територіях. В суди звернулась велика кількість працівників з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення та за вимушений прогул.

Стягнення з відповідача по кожному звільненому працівнику гонорару успіху в розмірі 20 % від сум середнього заробітку, призведе до банкрутства та неможливості функціонування стратегічно-важливого підприємства.

На думку колегії, з урахуванням фінансового стану відповідача та тієї суми, що вже стягнув суд, останній має компенсувати позивачу частину гонорару успіху в розмірі 5 000 грн.

Доводи скаржника про те, що відповідачем не надавались заперечення проти розміру гонорару успіху за досягнення позитивного результату, спростовуються відзивом на апеляційну скаргу в якому представник відповідача просить відмовити в задоволені вказаних вимог. Крім того, в оскаржуваному рішенні зазначено, що відповідач заперечував щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, тобто він не погоджувався з заявленим в позовних вимогах розміром цих витрат, до складу яких за укладеним договором про надання правничої допомоги, входить і гонорар успіху представника позивача.

Таким чином враховуючи положення чинного законодавства, практику Верховного Суду та ЄСПЛ, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну допомогу в розмірі гонорару (винагороди) за позитивний результат по справі, однак їх сума є непропорційною до складності справи та об`ємом наданих адвокатських послуг, а тому такі витрати підлягають зменшенню.

Згідно з ч. 1, 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом доповнення резолютивної частини рішення суду про стягнення на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі гонорару (винагороди) за позитивний результат в сумі 5 000 грн 00 к.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Змінити рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року, доповнити резолютивну частину рішення наступним реченням: «Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в частині гонорару (винагороди) за позитивний результат у справі в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 к.».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України

Головуючий: О.В. Желепа
Судді:В.А. Кравець
О.Ф. Мазурик