Справа № 183/1688/21
№ 2/183/821/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2022 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Кодаченко А.Г.

розглянувши, у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 , про захист прав власника шляхом зняття з реєстрації,

в с т а н о в и в :

У березні місяці 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 посилається на те, що вона є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.06.2006 року про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок з господарчими будівлями. В червні 2020 року стало відомо, що в належному їй на праві власності будинку зареєстровані сторонні особи.

08.02.2021 року Піщанською сільською радою, на її запит надано відповідь, в якій вказано, що на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.12.2016року, спільну часткову власність Ѕ частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_5 , яка надала дозвіл на реєстрацію за вказаною адресою осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які не являються членами сім`ї позивача, та з рудня 2017 року не проживають за адресою реєстрації, що підтверджується актом від 09.03.2021 року.

При цьому, залишаючись зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачі створюють перешкоди позивачу у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, у зв`язку з чим вона змушена звернутись до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 12 квітня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі /а.с.38/.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити .

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила, просила у задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, направивши на адресу суду відзив, в обґрунтування якого зазначив, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.12.2016 року за ОСОБА_5 визнано право власності у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на Ѕ частку домоволодіння по АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 надала дозвіл на реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Проте, ОСОБА_1 самовільно зайняла приміщення, що належать ОСОБА_5 на праві власності, таким чином, відповідачі не мали можливості проживати в приміщеннях, що належать ОСОБА_5 , що підтверджується довідкою від 19.01.2017 року, Новомосковського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровської області, щодо реєстрації у ЖЄО за № 844 заяви ОСОБА_4 до Новомосковського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області з повідомленням про злочин з боку ОСОБА_1 , просив у задоволенні позову відмовити /а.с.85-87/.

Відповідач ОСОБА_3 , в судове засідання не з`явилася, вважається таким, що повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі.

Ухвалою суду 09.12.2021 року, в якості третьої особи, залучено ОСОБА_5 .

27 січня 2022 року суду надані пояснення від третьою особою, стосовно позову, в яких зазначено наступне.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.12.2016 р. №22-ц/774/5593/16 визнано за ОСОБА_5 право власності у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 на Ѕ частку домоволодіння по АДРЕСА_1 . На підставі зазначеного рішення, право власності на Ѕ частку будинку зареєстровано за ОСОБА_5 , відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно на 18.01.2017 року.

ОСОБА_5 надала дозвіл на реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в домоволодінні Ѕ частки, яка належить їй на праві власності.

З огляду на наведене вище, позов ОСОБА_1 про захист прав власника шляхом зняття з реєстрації, є необґрунтованим, незаконним, та таким, що не підлягає задоволенню /а.с.149-152/.

Суд, вислухавши доводи сторін та дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, вважає за необхідне позовну заяву залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що Державним реєстратором Куліш О.Ю., на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.06.2006 року, за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровано право власності на житловий будинок з господарчими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 лютого 2015 року за № 33579624 /а.с.7,11/.

В зазначеному будинку зареєстровані сини ОСОБА_1 , - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також особи, які не являються членами сім`ї: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується довідкою Піщанської сільської ради від 11 березня 2021 року за № 387 /а.с.14/.

Також судом встановлено наступне.

ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування, визнання права користування земельною ділянкою та прав забудовника.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.05.2016 року ОСОБА_5 , відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_5 .

Скасовано державну реєстрацію права власності житлового будинку по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , здійснену 10 лютого 2015 року реєстраційною службою Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області.

Постановою Верховного Суду від 10 липня 2019 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з інших підстав.

Постановою Верховного Суду від 03 червня 2020 року постанову Дніпропетровського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Визнано за ОСОБА_5 у порядку спадкування за заповітом право власності на Ѕ частку у праві спільної часткової власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Отже право власності ОСОБА_5 на 1/2 частку будинку підтверджується рішенням суду та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності /а.с. 157-167/.

Правовідносини, що виникли між сторонами з приводу захисту права власності регулюються наступними норами законів, а саме.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну, в особі її державних органів, позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правовідносини, що склались між сторонами з приводу користування житловим приміщенням, врегульовані Житловим кодексом Української РСР та Цивільним кодексом України.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом про захист права власності шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач фактично просить застосувати норми цивільного законодавства лише щодо захисту права власності.

Між тим, відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Статтями 383, 405 ЦК України, на які позивач посилається, як на підставу свого позову, передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Частинами першою, третьою, четвертою статті 156 ЖК Української РСР встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, зокрема один з подружжя власника, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу, а саме: у разі систематичного руйнування чи псування ними належного власнику жилого приміщення або використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Виселення провадиться в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

У пункті 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено: оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР.

У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Позивачка у позові наголошувала на тому, що з грудня 2017 року відповідачі не проживають за адресою своєї реєстрації.

В судовому засіданні ОСОБА_4 пояснили, що відповідачі не можуть проживати за місцем реєстрації, тобто АДРЕСА_1 , оскільки позивачка перешкоджає в користуванні житлом, що підтверджується довідкою від 19.01.2017 року Новомосковського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області /а.с 101/.

Таким чином, суд, проаналізувавши вище викладене, вважає обставини не проживання відповідачів у спірному приміщенні поважними.

Отже, зважаючи на наведені обставини, а також приймаючи до уваги, що відповідачі зареєстровані за адресо: АДРЕСА_1 , відповідно до норм закону, зі згоди власника Ѕ частини цього ж домоволодіння, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову.

Посилання позивача, що реєстрація відповідачів в житловому будинку порушує її права, оскільки вона не може оформити належним чином субсидію по оплаті житлово-комунальних послуг, суд вважає не обґрунтованим, наявність таких обставин суду не доведена.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 76, 81, 89, 223, 263, 265 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 , про захист прав власника шляхом зняття з реєстрації.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Третя особа: ОСОБА_5 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ,

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В.Сорока.