ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2906/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" серпня 2022 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т. О.з секретарем судового засідання Кирик К. С. за участі представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 р. ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2 , позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3 , відповідач) про стягнення суми у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання за договором про надання юридичних послуг від 08.11.2017 в сумі 481 950 грн.

Позов обґрунтований такими обставинами. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.09.2019 у справі № 753/1831/18 з ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_4 стягнуто кошти за договором про надання юридичних послуг в сумі 15 000 грн, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів відмовлено. 03.11.2020 було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ФОП ОСОБА_4 передає право вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 15 000 грн за договором про надання юридичних послуг від 08.11.2017. Відповідач як боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, на підставі положень статті 625 ЦК України зобов`язаний сплатити зазначену суму боргу з урахуванням інфляційної складової та трьох відсотків річних. Відповідно до п. 9 договору про надання юридичних послуг від 08.11.2017 було передбачено, що у разі не сплати відповідачем коштів передбачених цим договором, він сплачує на користь виконавця пеню в розмірі трьох відсотків за кожен день прострочення від загальної суми боргу, таким чином, з відповідача підлягає стягненню сума заборгованості в розмірі 481 950 грн.

Ухвалою від 05.01.2021 суд залишив позовну заяву без руху та надав позивачу строк для усунення недоліків.

16.03.2021 позивачем були усунені недоліки по справі.

Ухвалою від 24.03.2021 суд відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засіданні.

17.11.2021 від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог.

Протокольною ухвалою від 19.01.2022 суд перейшов до розгляду справи в порядку загального позовного провадження та замінив засідання з розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Ухвалою від 16.05.2022 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач в особі представника ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити пославшись на наведені у позовній заяві обставини та обґрунтування.

Відповідач в особі представника ОСОБА_5 позов не визнала та мотивувала свої заперечення тим, що позивач не набув права вимоги до відповідача; розрахунки позивача щодо стягнення відсотків у розмірі трьох відсотків за кожен день прострочення, пені, три відсотки річних, інфляційного збільшення є некоректними; позивач просить стягнути в рамках ст. 625 ЦК України відсотки за нібито прострочення зобов`язання у розмірі трьох відсотків за кожен день прострочення, що за своєю правовою природою відповідно до ст. 549 ЦК України є пенею, а не відсотками; вимога позивача про стягнення пені у розмірі 557 100 грн є неспівмірною із сумою основного зобов`язання, а також розрахована без урахування строків позовної давності, які передбачені для стягнення пені; вимога позивача про стягнення трьох відсотків річних, а також інфляційних витрат за нібито прострочення зобов`язання, разом з вимогою про стягнення трьох відсотків за кожен день прострочення, адже у даному випадку виникає подвійна відповідальність за нібито прострочення одного й самого зобов`язання, тому дана вимога є незрозумілою.

Заслухавши представників сторін, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

13.09.2019 Дарницький районний суд м. Києва ухвалив рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_4 кошти за договором про надання юридичних послуг в сумі 15 000 грн та судових витрат в сумі 704 грн 80 коп (а.с. 4-8).

14.10.2019 рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13.09.2019 набрало законної сили та за ним було видано виконавчий лист.

В рамках виконавчого провадження № 63282769 від 13.10.2020 з виконання вищевказаного рішення суду з відповідача на користь ФОП ОСОБА_4 стягнуті певні суми, а саме: з травня 2021 по січень 2022 стягнуто 4 397 грн.

В решті рішення суду залишається невиконаним.

03.11.2020 між ФОП ОСОБА_4 (первісним кредитором) та ОСОБА_2 (новим кредитором) укладено договір про відступлення права вимоги, предметом якого є передача первісним кредитором новому кредитору права вимоги згідно за договором про надання юридичних послуг від 08.11.2017 до ОСОБА_3 (а. с. 10).

Дослідженням копій матеріалів виконавчого провадження установлено, що незважаючи на укладення вищевказаного договору, стягувачем у ньому залишається ФОП ОСОБА_4 (а.с. 121-123).

Відповідно до положень частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Згідно з частиною 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Частина 5 статті 11 ЦК України передбачає, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом, встановленим статтею 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а відтакнаявність судового рішення про задоволення грошових вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін.

Відповідно до положень частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох відсотків річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми інфляційні втрати на суму боргу та три відсотки річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до положень цивільного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу.

За приписом пункту1 частини 1 статті 512 ЦК України однією з підстав заміни кредитора у зобов`язанні є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а відповідно до статті 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою сторони, суд замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником.

Частиною 5 статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі вибуття однієї із сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона, мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що у разі правонаступництва на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора (стягувача), у зв`язку з чим припиняється його статус сторони виконавчого провадження, і його заміна належним кредитором (стягувачем) відбувається на підставі судового рішення (ухвали), яке приймається за результатами розгляду подання державного виконавця, заяви вже вибулої сторони виконавчого провадження або самої заінтересованої сторони (правонаступника), що отримала від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.

З обставин справи установлено, що на підставі рішення суду зобов`язання відповідача ОСОБА_3 перед ФОП ОСОБА_4 із договірних трансформувалися у зобов`язання, пов`язане з виконанням рішення суду, при цьому позивач ОСОБА_2 у передбачений процесуальним законом спосіб не набула права вимоги до відповідача у вказаному зобов`язанні, а відтак і право на одержання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у неї відсутнє.

Оскільки відсутність у особи права, на захист якого подано позов,є визначальною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову, суд не дає оцінки іншим обставинам, на які відповідач посилався як на підставу своїх заперечень.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: