Справа № 367/3887/22
Провадження №2-з/367/243/2022
УХВАЛА

Іменем України

04 жовтня 2022 року суддя Ірпінського міського суду Київської області Кравчук Ю.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, -

ВСТАНОВИВ:

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви.

У заяві заявник просить накласти арешт на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 109), яке належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Обґрунтовуючи вимоги заяви про забезпечення позову, заявниця вказує, що 05 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність гроші у сумі 1 618 566 гривень, що на день укладення цього договору становить 60 000 доларів США, які позичальник зобов`язується повернути позикодавцю не пізніше 05 квітня 2022 року.

Вказує, що з моменту отримання грошових коштів відповідач частково повернув борг на загальну суму 162 494 гривні, що становить 6200 доларів США. Незважаючи на неодноразові обіцянки погасити заборгованість ОСОБА_2 до цього часу не розрахувався за договором позики, на момент подачі заяви на зв`язок не виходить, від зустрічей ухиляється.

Заявниця зазначає, що загальний розмір заборгованості, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 становить 6 137 761 гривня 73 копійки.

З мережі Інтернет заявниці стало відомо, що ОСОБА_2 має намір продати нерухоме майно, що унеможливить виконання судового рішення щодо стягнення заборгованості. Вказує, що квартиру ОСОБА_2 має намір продати за 70 000 доларів США, що станом на момент подання даної заяви становить 2 559 900 гривень за курсом НБУ, тобто розмір заборгованості значно перевищує вартість квартири, яку ОСОБА_2 намагається продати.

Відповідно до приписів ч.1 ст.153 ЦПК України, суд розглядає заяву про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, повно, об`єктивно та всебічно дослідивши доводи заявника, суд приходить до висновку про те, що вимоги заяви задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно із ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пунктом першим ч.1 ст.150 ЦПК України передбачено, що позов може забезпечуватися шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Згідно із п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

З матеріалів, додатних до заяви про забезпечення позову видно, що 05 квітня 2017 року укладено договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно до якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність гроші у сумі 1 618 566 гривень, що на день укладення цього договору становить 60 000 доларів США, які позичальник зобов`язується повернути позикодавцю не пізніше 05 квітня 2022 року.

Відповідно до долучених розписок ОСОБА_1 від 16.08.2017, 22.11.2017, 16.03.2018, 17.05.2018, 16.08.2018, 19.11.2018, 18.02.2019, 17.07.2019, 19.11.2019, ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 частину грошових коштів в якості розрахунків за договором позики від 05 квітня 2017 року.

Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованим 04.07.2017, квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 71, 1 кв.м, належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Таким чином, судом встановлено, що заявник долучає до заяви на підтвердження права власності ОСОБА_2 витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 04.07.2017, проте, не додано доказів на підтвердження права власності на зазначену квартиру станом на час подання заяви про забезпечення позову, що позбавляє суд можливості встановити осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням заходів забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Таким чином, при розгляді заяви про забезпечення позову у виді заборони вчинення будь-яких дій з майном, суд, на підставі наданих позивачем доказів має дійти висновку про те, що такі дії реально може бути вчинено.

Наявність ризику вчинення будь-якою особою дій, які в подальшому зможуть призвести до неможливості виконання відповідного судового рішення, має бути не ілюзорним, а підтверджуватись доказами, які б давали сторонньому незалежному спостерігачу зробити висновок про реальність такого ризику.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення вимоги чи позову до нього, може бути відчужене, зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Обґрунтовуючи вимоги заяви про забезпечення позову, заявником не доведено, що квартира АДРЕСА_2 , станом на час подання заяви належить саме ОСОБА_2 , а тому суд критично відноситься і до долученої роздруківки із сайту «OLX» з оголошенням про продаж даної квартири.

Заявником не зазначено жодного доказу на підтвердження наявності обставин, що можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову, та свідчать про необхідність накладення арешту на нерухоме майно, зазначене у заяві про забезпечення позову.

Позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, зазначених в ч. 2 ст. 149 ЦПК України.

Крім того, заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим вимогам.

Для забезпечення суду процесуальної можливості встановити співмірність заявленого виду забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, заявник повинен подати суду докази на підтвердження ринкової вартості належного відповідачу майна станом на час звернення до суду.

При цьому, заявник не долучає до заяви про забезпечення позову відомості щодо ринкової вартості квартири, що позбавляє суд можливості вирішити питання про співмірність заявлених позивачем вимог вартості майна, щодо якого представник позивача просить суд застосувати заходи забезпечення позову, відтак заява про забезпечення позову суперечить поняттю співмірності, яке передбачене ч.3 ст.150 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що в заяві про забезпечення позову заявником не наведено обґрунтованих та об`єктивних доказів щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке не є безпосереднім предметом позову, не доведено, що невжиття таких заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а також, що такий захід забезпечення співмірний заявленим позовним вимогам.

Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 149-153, 260-261 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на її апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу було подано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Ю.В. Кравчук