Ухвала

21вересня 2022 року

м. Київ

справа № 130/3554/21

провадження № 61-6111св 22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Вагонна дільниця станції Жмеринка» філії «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця»;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 14 червня 2022 року у складі колегії суддів: Сала Т. Б., Ковальчука О. В., Якименко М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Вагонна дільниця станції Жмеринка» філії «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця» в особі ВП «Вагонна дільниця станції Жмеринка» філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця») про скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що з 2017 року вона працює на посаді сторожа у ВП «Вагонна дільниця станції Жмеринка» філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця».

У листопаді 2021 року відповідач грубо порушив її конституційні права через вимагання медичної інформації щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SAPS-CoV-2, та обмеження права щодо повноцінної роботи.

09 грудня 2021 року їй було оголошено наказ про відсторонення від роботи з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

У будь-яких документах, підписаних сторонами, зобов`язання про здійснення щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 немає, так само, як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення її від роботи з підстав відсутності зазначеного щеплення.

Крім того, у зв`язку з виданням відповідачем оспорюваного наказу її позбавлено конституційного права на працю, а тому, з огляду на вищевикладене, такий наказ є незаконним.

З підстав порушення вимог статті 43 Конституції України, статей 2, 2-1, 21, 147 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) ОСОБА_1 просила суд скасувати наказ від 08 грудня № 1084 про відсторонення її від роботи, поновити її на посаді та стягнути з відповідача заробітну плату за період відсторонення від роботи.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25 січня 2022 року у складі судді Шепеля К. А. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ ВП «Вагонна дільниця станції Жмеринка» філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» від 08 грудня 2021 року № 1084 «Про відсторонення від роботи».

Зобов`язано ВП «Вагонна дільниця станції Жмеринка» філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення в частині скасування наказу та присудження виплати заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 не визначена, цим наказом затверджений лише Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що лише профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Отже, фактично з прийняттям відповідного наказу правове регулювання та визначення тих профілактичних щеплень, які є обов`язковими, не змінилось, а відтак відсторонення працівника, який входить до переліку, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, є незаконним, оскільки саме до компетенції Міністерства охорони здоров`я України входять повноваження визначати перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, які встановлюються центральним органом виконавчої влади.

Відповідно до пункту 4 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, яке затверджене наказом Міністерства охорони здоров`я України 16 вересня 2011 року № 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 серпня 2014 року № 551) щеплення дозволяється проводити тільки зареєстрованими в Україні вакцинами/анатоксинами, згідно з Календарем профілактичних щеплень в Україні та інструкціями із застосування вакцини або анатоксину, затвердженими в установленому порядку. Профілактичні щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, до вказаного Календаря профілактичних щеплень в Україні не включені, а відтак посилання та обґрунтування відповідачем необхідності наявності доказів щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, до 08 листопада 2021 року є незаконним. Вимога відповідача про надання позивачем доказів проведення відносно неї будь-яких медичних маніпуляцій, тобто проведення щеплень, є незаконною та суперечить положенням статей 3, 19, 32, Конституції України, статті 286 ЦК України.

Суд також зазначив, що положення пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» зобов`язують підприємства, установи і організації усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. В оспорюваному наказі відсутнє посилання, як на підставу його винесення, подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивача від роботи, а тому наказ є незаконним та підлягає скасуванню.

Суд вказав, що видавши незаконний наказ від 08 грудня 2021 про відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати право позивача на працю було безпідставно порушене, тому ефективним способом захисту порушеного права буде зобов`язання відповідача виплатити позивачу невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, розрахунок якої має бути здійснено у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України щодо визначення середнього заробітку з моменту відсторонення по день фактичного допущення до роботи.

Додатковим рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 06 квітня 2022 року ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді сторожа ВП «Вагонна дільниця станції Жмеринка» філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця».

Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в описовій та мотивувальній частині рішення суд обґрунтував підстави задоволення позовної вимоги про поновлення на роботі, проте в резолютивній частині рішення судом не вирішено питання про поновлення ОСОБА_1 на роботі. Оскільки під час розгляду справи з приводу позовної вимоги про поновлення на роботі сторони подавали докази і надавали пояснення, у вступній та описовій частині рішення було повністю обґрунтовано підстави задоволення позовної вимоги про поновлення ОСОБА_2 на роботі, однак в резолютивній частині рішення не було вирішено питання про поновлення на роботі сторони, тому в рішенні суду необхідно зазначити про поновлення позивача ОСОБА_1 в зв`язку з чим у цій справі необхідно ухвалити додаткове рішення суду.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Вінницького апеляційного суду від 14 червня 2022 року апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» задоволено.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25 січня 2022 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, оскільки відсторонюючи ОСОБА_1 від роботи, відповідач діяв у спосіб та в межах повноважень, передбачених законом, зокрема частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статті 46 КЗпП України.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що до інших передбачених законодавством випадків відсторонення від роботи належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим. Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як призупинення трудових відносин, яке полягає у тимчасовому увільненні працівника від виконання трудових обов`язків з метою відвернення та/або попередження негативних наслідків. Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Колегія суддів не погодилася з висновком суду першої інстанції з приводу відсутності в оспорюваному наказі посилання, як на підставу його винесення, на подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивача від роботи, як це передбачено пунктом 5 частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», оскільки з аналізу вказаної норми та пункту «e» частини першої статті 42 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» слідує, що внесення головним санітарним лікарем подання про відсторонення працівників від роботи є заходом, спрямованим на припинення порушення санітарного законодавства на підприємстві, установі, організації, у разі невиконання вимог законодавства, з однієї сторони, особою, яка зобов`язана пройти обов`язкове профілактичне щеплення, а з іншої сторони, керівником, який допускає бездіяльність і самостійно не виконує приписів законодавства щодо відсторонення такого працівника від роботи.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що доводи позивача про те, що оспорюваний наказ про відсторонення позивача від роботи є незаконним, оскільки внаслідок його винесення порушено конституційне право позивача на працю та вчинено дискримінацію за ознакою стану здоров`я, є необґрунтованими, оскільки вимога про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 працівників підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб, є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, так як таке втручання має об`єктивні підстави, та є виправданим. В даному випадку наявні підстави вважати, що втручання Держави у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законодавстві, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети та цілком необхідним у демократичному суспільстві.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У липні 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 14 червня 2022 року й залишити в силі рішення та додаткове рішення суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи підстави для розгляду Верховним Судом цієї справи позивач вказує на: існування низки рішень судів першої та апеляційної інстанцій в аналогічних справах, які містять прямо протилежні висновки при застосуванні одних і тих же норм права; неоднаковий підхід Вінницького апеляційного суду до застосування норм статті 46 КЗпП України, пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», при перегляді справ про відсторонення працівників від роботи з підстав їх відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19; відсутність висновків Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга мотивована тим, що при апеляційному перегляді справи поза увагою Вінницького апеляційного суду залишились положення статті 3 ЦПК України, статей 19, 43, пункту 1 статті 92 Конституції України. Апеляційним судом не дотриманий принцип «верховенства права» та помилково зроблений висновок про те, що мета запровадження обов`язкової вакцинації превалює над певними правами людини, не зважаючи при цьому на те, що запровадження політики обов`язкової вакцинації відбулось не у спосіб, визначений Конституцією України - не на підставі Закону.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що відповідач у справі не надав жодних доказів, які б свідчили про те, що позивач у встановленому законом порядку відмовилась від обов`язкового профілактичного щеплення проти СОVID-19, як це передбачено частиною шостою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».Судом не надано оцінки тому, що спірний наказ прийнятий відповідачем на підставі одного лише факту відсутності у позивача вакцинації від СОVID-19 (станом на дату прийняття вказаного наказу), який сам по собі не створює жодних юридичних наслідків та не засвідчує юридичного факту відмови або ухилення від щеплення чи ненадання документа про наявність протипоказань щодо проведення такого щеплення.

Поза увагою апеляційного суду залишились положення пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та не враховано, що відсторонення осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, повинно відбуватись лише за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби, що зроблено не було.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що ані Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ні профільним законодавством України, ні резолюцією Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27 січня 21 року № 2361 (2021) «Вакцини проти СОVID-19 етичні, юридичні та практичні міркування», ані Дорожньою картою з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації, у відповідь на пандемію СОVID-19 в Україні у 2021-2022 роках, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я від 24 грудня 2020 року № 3018 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 09 лютого 2021 року № 213), не визначено обов`язковим щеплення від СОVID-19.

Посилання апеляційного суду на рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» від 28 квітня 2021 року не може вважатись аргументом на користь вакцинування проти СОVID-19, оскільки у цій справі йдеться про те, що обов`язкова вакцинація є законною та не йдеться про несертифіковані вакцини, які знаходяться в стані клінічного випробування, за які з держави, виробників і лікарів знята повністю відповідальність за наслідки. Також неможливо погодитися з посиланнями апеляційного суду, як на підставу відмови в задоволенні позову по суті на рішення ЄСПЛ у справі «Соломахін проти України», оскільки в цьому рішенні заявник стверджував, що він був підданий примусовій вакцинації без його згоди, а ЄСПЛ, підтвердив наведену вище позицію.

Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою й те, що відповідачем у будь-який спосіб не доведено, що обмежувальний захід у виді відсторонення позивача від роботи, до якого він вдався і який мав для неї негативні наслідки, сприяв досягненню заявленої державними органами мети запобігання зараженню вірусом осіб, які не підлягають вакцинації, але при цьому, користуються послугами залізниці.

Крім того, на думку ОСОБА_1 , відсторонення її від роботи через відсутність щеплення проти СОVID-19 ставить її у нерівні умови з іншими особами, які не увійшли до переліку осіб, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19 на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, і це негативно вплинуло на її права, гарантовані Конституцією, що є нічим іншим, як дискримінацією. Вважає, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що «принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, так як таке втручання має об`єктивні підстави, та є виправданим», є необґрунтованим.

На підставі вищенаведеного позивач зазначила, що суд першої інстанції повністю з`ясував обставини, що мають значення для справи; його висновки, що викладених у рішенні суду, повністю відповідають обставинам справи; рішення ухвалене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, а тому таке рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зупинення провадження у справі.

Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2022 року справа № 130/3548/21 (провадження № 61-4479св22) за позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства «Укрзалізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Направляючи справу № 130/3548/21 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, суд касаційної інстанції вказував, що передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна для формування єдиної правозастосовчої практики у справах про відсторонення працівників від роботи з підстав їх відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19 для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень, а тому справа містить виключну правову проблему і її вирішення необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, а також задля запобігання судових помилок, які у подальшому не могли б бути виправлені відповідно до процесуального законодавства внаслідок неможливості касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах.

Зокрема колегія суддів зазначила, що національне законодавство з питань відсторонення від роботи у зв`язку з ухиленням від профілактичних щеплень та запроваджене підзаконними актами регулювання відсторонення від роботи працівників які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 нечітке та взаємосуперечливе:

- стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлює загальне правило, що у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт, але водночас допускає, що профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань;

- при цьому, відповідно до частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень працівники відсторонюються від виконання робіт у порядку, встановленому законом;

- абзац шостий частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкція про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затверджена наказом МОЗ від 14 квітня 1995 року № 66 вимагають наявності подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби для того, щоби «усунути» від роботи працівника, який ухиляється від обов`язкового щеплення;

- підпункт 2 пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» встановлює, що відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, тобто допускається відсторонення працівника без такого подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби і виключає застосування Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення»;

- відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання Державної санітарно-епідеміологічної служби» від 29 березня 2017 року № 348 Державну санітарно-епідеміологічну службу ліквідовано, але не всі її повноваження перейшли до Державної установи «Центр громадського здоров`я Міністерства охорони здоров`я України», Державної служби України з питань праці чи Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів.

Посилаючись на викладене, з урахуванням: абзацу другого пункту 3.2. мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020, недостатнього рівня якості національного законодавства щодо спірного питання, того, що з моменту запровадження карантину орган законодавчої влади чи Кабінет Міністрів України, як вищий орган у системі органів виконавчої влади, який наділений правом законодавчої ініціативи, не вжили заходів щодо прийняття відповідного якісного закону, що передбачав би, в тому числі, підстави та порядок відсторонення працівників у зв`язку з ухиленням від обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (що свідчить про відсутність інших механізмів вирішення правової проблеми та неефективність гарантій реалізації, охорони та захисту фундаментального права на працю, яке гарантоване в статті 43 Конституції України при відстороненні працівників від роботи), неприпустимості в Державі Україна, як правовій державі, протиправного обмеження конституційних прав людини, незалежно від запровадження карантину, воєнного стану чи інших обставин, колегія суддів вважала за можливе звернулася до Великої Палати Верховного Суду.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 07 вересня 2022 року справу № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) прийнято та призначено до розгляду.

Судове рішення у справі, яка переглядається, та судове рішення у справі, яка передана на розгляд Великою Палатою Верховного Суду, ухвалені у подібних правовідносинах.

Пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України визначено, що суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу, провадження у справі зупиняється до закінчення перегляду в касаційному порядку судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі).

Колегія суддів вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 130/3548/21 (провадження № 61-4479св22).

Керуючись статтями 252, 253, 260, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 130/3554/21 за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Вагонна дільниця станції Жмеринка» філії «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 130/3548/21 (провадження № 61-4479св22) за позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства «Укрзалізниця» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович