Справа № 755/2218/22
Провадження № 2/755/2795/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2022 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді - Хромової О.О.

при секретарі - Кошель К.А.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши в відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції, Головного управління державної казначейської служби України в місті Києві про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з Держави України через Головне управління Державної казначейської служби в місті Києві за рахунок коштів державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 18 вересня 2021 року інспектором УПП у м. Києві капралом поліції Івановим А.Е. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАО № 4788230 від 18 вересня 2021 року, якою

ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП. Вказану постанову було визнано протиправною та скасовано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року.

Позивач вважає, що внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності, що відбулося у результаті незаконних дій інспектора УПП у м. Києві капрала поліції Іванова А.Е. шляхом винесення відносно нього постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАО № 4788230 від 18 вересня 2021 року, яка була визнана протиправною та скасована рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від

10 листопада 2021 року у справі № 755/16195/21, йому була заподіяна моральна шкода, для відшкодування якої він змушений звернутися із даним позовом до суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 червня 2022 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання.

21 липня 2022 року від представника відповідач УПП в м. Києві ДПП за довіреністю Пєлєшенко Д., надійшов відзив на позов, в якому відповідач з приводу задоволення позову заперечує в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва у справі №755/16195/21 від 10 листопада 2021 року є доказом скасування винесеної інспектором постанови та закриття провадження у справі, проте не є належним і допустимим доказом завдання позивачу моральної шкоди, зокрема, що він зазнавав душевних страждань, що призвело до втрати ним нормальних життєвих зв`язків, які вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки факт закриття провадження за відсутності складу адміністративного правопорушення не є тотожним факту заподіяння моральної шкоди, який підлягає доведенню на загальних підставах.

Крім того, позивач не надав суду жодних доказів, якими би підтверджувався факт заподіяння йому моральних страждань УПП у м. Києві ДПП. Більш того, позивач не обґрунтував належним чином, з чого він виходив при визначенні розміру суми компенсації за начебто спричинену моральну шкоду, не вказав та не довів таку, а тому вказана позовна вимога є необґрунтованою, безпідставною та задоволенню не підлягає.

Неможливо встановити зв`язок між моральними стражданнями позивача та винесенням щодо нього скасованої постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, оскільки факт скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності по справі

№ 755/16195/21 сам по собі є достатньою компенсацією позивачу за вжиті заходи.

25 липня 2022 року від Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві надійшов відзив, в якому відповідач з приводу задоволення позову заперечував, мотивуючи тим, що підставою для цивільно-правової відповідальності за завданням шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Сам факт наявності судового рішення про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, на яке посилається позивач як на підставу позовних вимог, не є безумовною підставою вважати, що йому спричинено моральну шкоду.

Крім того, відповідач стверджує, що Головне управління Казначейства не є учасником спірних правовідносин, у позовній заяві не наведено жодного доказу вини Головного управління Казначейства щодо заподіяння моральної шкоди позивачу, тому Головне управління Казначейства безпідставно мас статус відповідача по справі.

01 серпня 2022 року позивач ОСОБА_1 подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що твердження відповідача УПП в м. Києві ДПП про те, що йому не завдано жодних наслідків за винесення скасованої постанови, не відповідають дійсності та не заслуговують на увагу суду, адже, заподіяння моральної шкоди полягало у приниженні його честі та гідності як водія; у спричиненні моральних переживань зумовлених страхом бути повторно зупиненим працівниками поліції з тих самих підстав, а також необхідністю доводити спочатку працівнику поліції свою невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, а потім у судових засіданнях доводити протиправність рішення про притягнення його до адміністративної відповідальності; у порушенні нормального способу життя, оскільки він змушений був шукати адвоката для представництва власних інтересів у суді, а також підлаштовувати особистий час для зустрічей зі своїм захисником та для відвідування судових засідань у справі № 755/16195/21.

Щодо розміру моральної шкоди позивач зазначив, що кожна особа оцінює ступінь спричиненої моральної шкоди самостійно, виходячи із глибини своїх душевних страждань, та самостійно оцінює суму моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеному у позові, просив позовні вимоги задовольнити.

Представники відповідачів, будучи належним чином повідомленими про дату та час розгляду справи в судове засідання не з`явилися.

Вислухавши думку позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до таких висновків.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАО № 4788230 від 18 вересня 2021 року, винесену інспектора УПП у м. Києві капралом поліції Івановим А.Е. щодо ОСОБА_1 , за частиною першою статті 122 КУпАП. Закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП за відсутністю у діях особи події та складу адміністративного правопорушення.

Рішення набрало законної сили 22 листопада 2021 року.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до положень частини першої статтв 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 5 ЦПК України регламентовано, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з вимогами статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в ЦК України, статтею 23 якого визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті

1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт

3 Постанови Пленуму).

Згідно із пунктами 4, 5, 9 зазначеної постанови у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи зміст вищевказаних норм ЦК України, у цьому виді деліктних зобов`язань необхідно довести як наявність шкоди так і її заподіяння, причинний зв`язок внаслідок протиправного рішення дії або бездіяльності конкретно визначеної посадової особи.

Як свідчить тлумачення статті 1176 ЦК України шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності умов для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто на основі загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Аналогічний висновок про застосування статей 1166, 1167,1173,1174,1176 ЦК України зроблено Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, Верховним Судом у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 638/14536/16-ц.

Відповідно до статті1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Зокрема, із матеріалів справи видно, що позивач просить визнати неправомірними дії та стягнути на його користь з відповідачів за рахунок коштів державного бюджету України моральну (немайнову) шкоду в розмірі 5 000 гривень, завдану неправомірними діями та бездіяльністю органів поліції.

Судовим рішенням, постановленим при розгляді справи про скасування постанови про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , неправомірність дій або бездіяльність уповноважених осіб при складенні адміністративних матеріалів не встановлювалась.

Крім того, позивач при розгляді даної справи не надав доказів того, що йому завдано моральної шкоди співробітниками патрульної поліції, а також доказів того, що їх діяння були протиправними внаслідок неналежного виконання покладених на них трудових чи службових обов`язків.

Виходячи з приписів статей 23, 1167 ЦК України підставою відповідальності за завдану моральну шкоду є склад цивільно-правового правопорушення, що складається з таких елементів: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

Умовою відповідальності є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов`язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). За загальним правилом, зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. Відповідальність без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Позивач, як на підставу своїх позовних вимог посилається на те, що він зазнав душевних страждань та переживань через неправомірні рішення та бездіяльність посадових осіб відповідача, що вплинуло на його моральний стан і призвело до порушення звичного способу життя, а також порушення його законних прав.

Однак, такі доводи позивача суд вважає необґрунтованими, оскільки ним не надано суду достовірних та достатніх доказів з приводу порушення його прав саме визначеними ним відповідачами.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Всупереч статті 81 ЦПК України позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди, а так само й моральних або фізичних страждань у зв`язку з рішенням чи бездіяльністю відповідача, не обґрунтував з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір такої шкоди, та чим це підтверджується, не підтвердив наявності причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправними рішенням, діями чи бездіяльністю відповідача, а також вини останнього в її заподіянні.

Варто зазначити, що деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

При цьому, зважаючи на характер спору, позивач не звільнений від обов`язку доведення позовних вимог про стягнення суми на відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, відповідно до вимог частини першої статті 1167 ЦК України у співвідношенні з вимогами статей 12, 81 ЦПК України, позивач мав би довести: наявність моральної шкоди; наявність неправомірних рішень, дій чи бездіяльності відповідача; наявність причинно-наслідкового зв`язку між рішенням, діями чи бездіяльністю відповідача та завданою позивачу моральною шкодою, а також наявність вини відповідача у заподіянні позивачу моральної шкоди у визначеному ним розмірі.

Проте позивачем не наведено чітких та конкретних підстав на відшкодування моральної шкоди в розмірі заявлених позовних вимог, наявності причинно-наслідкового зв`язку між вказаними діями та бездіяльністю і завданою моральною шкодою, а також вини відповідача у заподіянні позивачу моральної шкоди.

У поданій позовній заяві лише задекларовано і перераховано ті фактори, в яких, як вважає позивач, виражається завдана йому моральна шкода, однак не вказує чим саме підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру саме відповідачами.

Відповідно до статті 76 ЦК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, позивачем не надано суду належних доказів дійсного спричинення відповідачем моральної шкоди і причинно-наслідкового зв`язку між погіршенням морального стану позивача за наведеними вище критеріями їх оцінки.

Судом не встановлено наявності вини відповідача в порушенні звичного способу життя позивача, що безпосередньо призвели до моральних страждань, втрат немайнового характеру та посилили душевні страждання, про які він зазначає у позові.

Також позивачем не доведено такого розміру моральної шкоди, що він оцінив у грошовому виразі в сумі 5 000,00 грн, які б вказували на необхідність відшкодування шкоди та визначення судом відповідної компенсації.

Аналізуючи зазначені обставини, суд вважає, що протягом судового розгляду позивач не довів обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, та не надав належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували факт спричинення йому моральної шкоди саме з вини відповідача.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, а також представлених суду доказів, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтею56 Конституції України, статтями 15, 16, 23, 1167, 1173 ЦК України, статтями 263-265, 352-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у

м. Києві Департаменту патрульної поліції, Головного управління державної казначейської служби України в місті Києві про відшкодування моральної шкоди, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повне рішення суду виготовлено 26 вересня 2022 року.

Суддя О.О. Хромова