Номер провадження: 22-ц/813/4708/22
Справа № 519/75/20
Головуючий у першій інстанції Барановська З. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Дришлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Южного міського суду Одеської області від 17 вересня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В:

22 січня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 31 серпня 2019 року о 17.15 год. водій ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 , керуючи транспортним засобом марки «Ford Transit», державний номер НОМЕР_1 , здійснюючи обгін на перехресті вулиць Новобілярська - Іванова, здійснив зіткнення з транспортним засобом марки «Toyota», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який здійснював поворот ліворуч. В результаті ДТП автомобілі отримали технічні ушкодження. Своїми діями ОСОБА_2 порушив п. 14.6 ПДР України, та вчинив адміністративне правопорушення передбачене ст. 124 КУпАП. Постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 10 вересня 2019 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ст.124 КУпАП (справа №447/2030/19).

Транспортний засіб «Toyota», державний номер НОМЕР_2 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .. 31.08.2019р. о 17.15 год. при виникненні ДТП, ОСОБА_1 знаходилась в салоні автомобіля «Toyota», державний номер НОМЕР_2 , в якості пасажира зі своєю малолітньою дитиною, при цьому за кермом знаходився батько останньої ОСОБА_3 ..

Для визначення збитку спричиненого в наслідок ДТП, яке сталося 21.08.2019р., ОСОБА_1 звернулася із відповідною заявою до судового експерта ОСОБА_4 про проведення автотоварозновчого дослідження пошкодженого автомобіля ТОУОТА, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , власником якого є ОСОБА_1 .. Після чого, між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був оформлений договір №190918 про проведення автотоварознавчого дослідження ДТП автомобіля від 18.09.2019р.. Згідно висновку №190918 експертного автотоварознавчого дослідження з визначення матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля ТОУОТА, реєстраційний номер НОМЕР_2 , вбачається, що вартість ремонту зазначеного транспортного засобу становить 580 078,35 гривень. ОСОБА_2 було належним чином повідомлено про дату та час експертного автотоварознавчого дослідження з визначення матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля ТОУОТА, реєстраційний номер НОМЕР_2 . ОСОБА_2 на експертне автотоварознавче дослідження із визначення матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля ТОУОТА, реєстраційний номер НОМЕР_2 , без поважних причин не з`явився, хоча про дату та час дослідження був сповіщений належним чином, про причини неявки ОСОБА_2 не повідомив.

Також зазначено, що згідно Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб «Ford Transit», державний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_2 , на момент скоєння ДТП, був застрахований ПАТ «HACK «Оранта», що підтверджується копією полісу №АМ/9764835 від 24.01.2019р.. Згідно зазначеного полісу, страхова сума за шкоду заподіяну майну складає 100 000 грн., розмір франшизи 1 000 грн. В зв`язку з тим, що умови відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» були дотримані сторонами, 05.11.2019р. ОСОБА_1 отримала на свій картковий рахунок АТ КБ «Приват банк» максимальне страхове відшкодування в розмірі 99 000 грн., а саме суму зменшену на суму франшизи.

Позивачка ОСОБА_1 зазначила, що неодноразово зверталася, в телефонному режимі до ОСОБА_2 для відшкодування збитків в грошовому еквіваленті, яку останній спричинив в результаті ДТП, так як сума страхового відшкодування не поглинула суму на яку було спричинено пошкодження автомобіля, а саме на суму 484 078,35 грн., але ОСОБА_2 категорично ігнорував вимоги позивачки, в зв`язку з чим остання змушена звернутися з позовом до суду.

На підставі викладеного. ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом та просить стягнути з ОСОБА_2 різницю між фактичним розміром шкоди завданої в наслідок ДТП і страховою виплатою, що складає 484 078,35 гривень.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 17 вересня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані відповідно до ухвали Южного міського суду Одеської області від 24.02.2020р., а саме: скасувано арешт на транспортний засіб «Ford Transit», державний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 та на земельну ділянку: реєстраційний номер 230, кадастровий номер :01:003:0355, площею 0,0965 га, номер запису про право власності 28468359 від 17.10.2018р., яка належить ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 . Заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням суду.

У задоволенні заяви адвоката Андрес О.В. представника відповідача ОСОБА_2 про стягнення витрат на правничу допомогу відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Южного міського суду Одеської області від 17 вересня 2021 року та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 вересня 2022 року задоволено клопотання адвоката Андрес О.В. в інтересах ОСОБА_2 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, яке призначено на 27 вересня 2022 року.

На підставі ст. 29 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», у виконання рішень зборів суддів Одеського апеляційного суду від 02.03.2022р. та 16.03.2022р., у зв`язку із введенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., керуючись статтею 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», враховуючи рішення Ради суддів України №9 від 24.02.2022р. та рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022р. щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безперебійного функціонування Одеського апеляційного суду, головою суду видано Розпорядження №1 від 02 березня 2022 року, до якого внесені зміни розпорядженням №2 від 16 березня 2022 року, відповідно до п.п. 3-4 якого:

Зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, підрозділів територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя, розгляд цивільних справ продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду.

Сторони по справі сповіщалися про розгляд справи належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані поштові повідомлення про отримання ними судових повісток.

21 вересня 2022 року до Одеського апеляційного суду засобами електронної пошти надійшла заява ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, у зв`язку із тим, що вона перебуває в стані вагітності, перебіг якої носить важкий характер, а її представник адвокат Андрюшко І.Я. у зв`язку із введенням на території України воєнного стану перебуває за кордоном.

Розглянувши заяву ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку про недоцільність відкладення розгляду справи та вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Апеляційний суд звертає увагу, що вказана цивільна справа досить тривалий час перебуває у провадженні Одеського апеляційного суду, а саме з листопада 2021 року, учасникам справи була надана можливість реалізувати свої процесуальні права з доведення своєї правової позиції по справі.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 не були позбавлені можливості вжити заходів для забезпечення участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із застосуванням власних технічних засобів.

Аналогічна правова позиція була викладена в постанові Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у цивільній справі №727/4257/19.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача та представника ОСОБА_2 адвоката Андрес О.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. ст. 2, 5 ЦПК України).

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є визнання права.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним та згідно п. 2 ч. 1 ст. 3, та ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За правилами ч. ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Разом з тим винна особа володілець транспортного засобу має право застрахувати свою відповідальність, передавши обов`язок відшкодування шкоди, спричиненої за участю його транспортного засобу, страховій компанії (страховику).

Страхове відшкодування це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (частина шістнадцята статті 9 Закону України «Про страхування»).

Страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором (пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України).

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням.

При настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі №201/16373/16-ц (провадження №14-27цс21) зазначено, що «…Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови винною особою.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження №14-316цс18) та ухвал Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі №753/15214/16-ц (провадження №14-25цс20))».

Разом з тим, згідно зі ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 28 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана ,зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Згідно зі ст. 29 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, зокрема, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а згідно ст. 30 - транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим.

Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

У постанові від 19 вересня 2019 року у справі №643/4161/15-ц, Верховний Суд дійшов висновку про те, що відповідно до статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.

Отже, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано вищенаведеною статтею 30 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватися не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують його вартість до ДТП.

З аналізу змісту наведених норм можна дійти висновку, що автомобіль вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є економічно необґрунтованим, витрати на ремонт перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. У разі, якщо власник не згоден із визначенням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця пригоди.

Також, слід врахувати зміст п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6, у якому роз`яснено, що коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди.

Постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Верховний Суд у постанові від 20.10.2021 року у справі №205/1314/16-ц про застосування ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дійшов висновку, що у разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди здійснюється у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Право на залишки транспортного засобу отримує страховик, або інша особа, яка відповідає за завдану шкоду.

Відповідно до ч. 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Матеріалами справи встановлено, що 31.08.2019р. о 17.15 год. водій ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 , керуючи транспортним засобом марки «Ford Transit», державний номер НОМЕР_1 , здійснюючи обгін на перехресті вулиць Новобілярська - Іванова, здійснив зіткнення з транспортним засобом марки «Toyota», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який здійснював поворот ліворуч. В результаті ДТП автомобілі отримали технічні ушкодження. Своїми діями ОСОБА_2 порушив п. 14.6 ПДР України. Таким чином, вчинив адміністративне правопорушення передбачене ст.124 КУпАП (протокол про адміністративне правопорушення серії БД №269894) (т. 1 а.с. 17-19).

Постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 10 вересня 2019 року ОСОБА_2 визнано винним в скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 340 гривень та стягнуто судовий збір в розмірі 384,20 гривень на користь держави. Судове рішення набрало законної сили (т. 1 а.с. 15).

Транспортний засіб марки «Toyota», державний номер НОМЕР_2 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (т. 1 а.с. 16).

Транспортний засіб «Ford Transit», державний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_2 , на момент вчинення ДТП був застрахований ПАТ «НАСК «Оранта», що підтверджується копією полісу №АМ/9764835 від 24.01.2019р., із лімітом відповідальності: за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю 200 000 гривень; за шкоду, заподіяну майну 100 000 гривень, франшиза 1 000 гривень (т. 1 а.с. 20-21, 58).

05 листопада 2019 року ОСОБА_1 отримала на свій картковий рахунок АТ КБ «ПриватБанк» страхове відшкодування в розмірі 99 000 гривень, що підтверджується копіями довідки за реквізитами АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 , випискою по картці ОСОБА_1 за період 05.11.2019р. - 05.11.2019р., квитанцією про сплату за формування та друку довідки «виписка по картці» від 08.11.2019р. (т. 1 а.с. 59-60).

Таким чином, матеріалами справи встановлено та сторонами не оспорюється обставина ДТП, наявність вини відповідача ОСОБА_2 та отримання позивчакою ОСОБА_1 суми страхового відшкодування в розмірі 99 000 гривень. Предметом спору є обставини щодо недостатності суми страхового відшкодування для відновлення становища пошкодженого майна позивачки.

Так, згідно висновку №190918 експертного автотоварознавчого дослідження з визначення матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля ТОУОТА, реєстраційний номер НОМЕР_2 , вбачається, що вартість відновлювального ремонту становить 580 078,35 грн., вартість матеріального збитку на момент складання висновку 252 147 грн., ринкова вартість на момент до отримання пошкоджень від ДТП 252 147 грн.. Оцінювачем зроблено висновок про те, що оскільки вартість відновлювального ремонту автомобіля ТОУОТА, реєстраційний номер НОМЕР_2 , перевищує його ринкову вартість до вартість матеріального пошкодження дорівнює ринковій вартості (т. 1 а.с. 32-47).

Також встановлено, що транспортний засіб марки «Toyota», державний номер НОМЕР_2 , 2005 року випуску, який належав ОСОБА_1 , 20 листопада 2019 року був зареєстрований за ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 231-232).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами розміру матеріальної шкоди, а саме не встановлена ринкової вартості транспортного засобу «Toyota», державний номер НОМЕР_2 , після ДТП, яка мала місце 21 серпня 2019 року.

Позивачка, отримавши страхове відшкодування від ПАТ «НАСК «Оранта» у максимальному можливому розмірі 99 000 гривень, автомобіль забрала собі і відчужила його, тим самим не погодилась із визначенням транспортного засобу фізично знищеним.

У випадку, його погодження з визнанням автомобіля фізично знищеним, він передає залишки транспортного засобу особі, яка відповідає за завдану шкоду, і тим самим набуває право отримати від останнього відшкодування шкоди у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП, чого в даному випадку не відбулось.

Даних щодо залишкової вартості пошкодженого автомобіля після ДТП, наявний в матеріалах справи висновок експерта не містить, а отже не може бути покладений в основу судового рішення та підлягає відхиленню, як такий, що не містить відомостей щодо предмету доказування.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції в повному обсязі встановив характер спірних правовідносин, належним чином встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих учасниками справи доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого та справедливого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Позивачем ОСОБА_1 не доведено розміру матеріальної шкоди належними та допустимими доказами, не надано суду доказів пошкодженого транспортного засобу після ДТП, що позбавляє суд можливості визначити різницю між вартістю автомобіля до та після ДТП для відшкодування заподіяної їй шкоди.

Більше того, ОСОБА_1 відчужила свій транспортний засіб «Toyota», державний номер НОМЕР_2 , що взагалі унеможливлює як вирішення питання щодо передачі його особі відповідальній за шкоду, так і отримання вищевказаного доказу на підтвердження заявлених позовних вимог. Отже, саме дії позивачки призвели до неможливості встановлення розміру відшкодування відповідно до вимог чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про необхідність стягнення з відповідача матеріальної шкоди в розмірі визначеному висновком №190918 експертного автотоварознавчого дослідження з визначення матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_2 , є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, у висновку №190918 експертного автотоварознавчого дослідження, ринкова вартість транспортного засобу «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_2 , до вчинення ДТП складала 252 147 грн, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу після ДТП складає 580 078,35 грн., однак відсутня вартість автомобіля після ДТП, яка мала місце 21 серпня 2019 року.

З врахуванням викладеного, суд першої інстанції вірно зазначив, що висновок №190918 експертного автотоварознавчого дослідження з визначення матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_2 , не може бути покладений в основу судового рішення та підлягає відхиленню, як такий, що не містить відомостей щодо предмету доказування.

При цьому, встановити ринкову вартість транспортного засобу транспортного засобу «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_2 , до ДТП та залишкову вартість цього транспортного засобу після ДТП можливо лише за допомогою експертизи, призначеної у спосіб, передбачений ст. ст. 102-104, 108 ЦПК України, однак із клопотанням про проведення експертизи у даній справі, з метою визначення ринкової вартості транспортного засобу, до та після ДТП, ні позивач, ні її представник не звертались до суду.

Більше того, ОСОБА_1 відчужила транспортний засіб «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що взагалі унеможливлює отримати вищевказані докази на підтвердження заявлених позовних вимог.

Апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, маючи сумніви щодо наявного у справі висновку експерта, сам не призначив у справі проведення відповідної експертизи, оскільки як встановлено заявник такого клопотання не заявляв, а підстави для призначення експертизи з ініціативи суду відсутні.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

У деліктних зобов`язаннях, з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди, її розмір, протиправність дій відповідача та причинний зв`язок між ними.

Аналізуючи наявні у справі докази, суд повинен врахував також умови реалізації принципу змагальності сторін у цивільному процесі, необхідність додержання принципу справедливості судового розгляду, оскільки суд лише оцінює надані сторонам докази, але сам їх не збирає.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні правові підстави для стягнення матеріальної шкоди, оскільки її розмір є недоведеним, крім того, відчуживши автомобіль Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_2 , позивачка фактично отримала компенсацію його реальної вартості.

В п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

За таких обставин судова колегія приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, та фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384 ЦПК України Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Южного міського суду Одеської області від 17 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 06 жовтня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік