Ухвала

05 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 201/2485/17

провадження № 61-19307св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач), суддів: Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., Краснощокова Є. В., Червинської М. Є.,

учасники справи

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

треті особи: Національний банк України, державна організація (установа, заклад) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Копанчуком Марком Володимировичем, на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року в складі судді: Ткаченко Н. В., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року в складі колегії суддів: Городничої В. С., Красвітної Т. П., Петешенкової М. Ю.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позову

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) про розірвання договорів, стягнення грошових коштів та компенсації моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що між ОСОБА_1 та банком були укладені договори депозитних вкладів та карткових рахунків:

1) 29 серпня 2016 року вклад «Стандарт» строковий на 12 місяців № SAMDNWFD901, на суму 1 442 183,72 грн терміном до 29 серпня 2017 року включно, зі сплатою 19,5 % річних, станом на 21 грудня 2016 року залишок коштів по вкладу становив 1 499 824,95 грн;

2) 04 серпня 2015 року вклад «Стандарт» строковий на 6 місяців № SAMDNWFD901, на суму 950 561,20 грн, договір переукладався, терміном до 10 лютого 2017 року включно, зі сплатою 18,5 % річних, залишок коштів по вкладу становив 1 209 822,28 грн;

3) 30 вересня 2015 року вклад «Стандарт» строковий на 12 місяців № SAMDNWFD201, на суму 667 392,20 грн, договір переукладався, терміном до 03 жовтня 2017 року включно зі сплатою 19,5 % річних, залишок коштів по вкладу становив 841 892,11 грн;

4) 30 вересня 2016 року вклад «Стандарт» строковий на 12 місяців № SAMDNWFD301, на суму 771 330,24 грн терміном до 30 вересня 2017 року включно, зі сплатою 19,5 % річних, залишок коштів по вкладу становив 791 637,87 грн;

5) 30 липня 2015 року вклад «Стандарт» строковий на 6 місяців № SAMDNWFD200, на суму 557 448,12 Євро, договір переукладався, терміном до 05 лютого 2017 року включно, зі сплатою 7 % річних, залишок коштів по вкладу становив 557 497,98 Євро;

6) 03 червня 2016 року вклад «Стандарт» строковий на 6 місяців № SAMDNWFD701, на суму 182 369,78 грн, договір переукладався, терміном до 03 червня 2017 року включно, зі сплатою 19 % річних, залишок коштів по вкладу становив 196 763,39 грн;

7) 19 жовтня 2015 року вклад «Стандарт» строковий на 12 місяців № SAMDNWFD901, на суму 126 555,03 грн, договір переукладався, терміном до 22 жовтня 2017 року включно, зі сплатою 19,5 % річних, залишок коштів по вкладу становив 156 418,69 грн;

8) 29 січня 2016 року вклад «Стандарт» строковий на 12 місяців № SAMDNWFD201, на суму 34 410,76 грн терміном до 29 січня 2017 року включно, зі сплатою 24,0% річних, залишок коштів по вкладу становив 40 366,99 грн;

9) 30 травня 2011 року вклад «Накопичувальний», строком на 12 місяців № SAMDN0743, на суму 50,00 грн, договір неодноразово переукладався, зі сплатою 13,75 % річних, залишок коштів по вкладу становив 55 720,86 грн.

Відповідач зобов`язання за договорами певний час виконував належним чином. Проте 22 грудня 2016 року при перегляді своїх рахунків у «Приват24» позивачу стало відомо про списання банком коштів за вказаними договорами згідно з наказом банку від 21 грудня 2016 року № 44. Повідомлення про ці списання банк їй не надсилав. Списані кошти за договорами:

1) 1 499 824,95 грн за договором від 29 серпня 2016 року № SAMDNWFD901;

2) 1 209 822,28 грн за договором від 04 серпня 2015 року № SAMDNWFD901;

3) 841 892,11 грн за договором від 30 вересня 2015 року № SAMDNWFD201;

4) 791 637,87 грн за договором від 30 вересня 2016 року № SAMDNWFD301;

5) 557 497,98 Євро за договором від 30 липня 2015 року № SAMDNWFD200;

6) 196 763,39 грн за договором від 03 червня 2016 року № SAMDNWFD701;

7) 156 418,69 грн за договором від 19 жовтня 2015 року № SAMDNWFD901;

8) 40 366,99 грн за договором від 29 січня 2016 року № SAMDNWFD201;

9) 55 720,86 грн за договором від 30 травня 2011 року № SAMDN0743; за картками/рахунками: № НОМЕР_1 (картка Platinum) - 412,35 грн; № НОМЕР_2 (картка для виплат Голд) - 8 341,85 грн; № НОМЕР_3 (картка для виплат Голд) - 653,91 Євро; № НОМЕР_4 (Бонусний договір) - 117,54 грн; НОМЕР_8 (картка Platinum) - 20,78 доларів США; № НОМЕР_5 (картка Platinum) - 0,84 Євро; № НОМЕР_6 (картка для виплат Голд) - 0,61 доларів США.

Позивач зазначала, що списання мало місце внаслідок прийняття рішень органами державної влади:

18 грудня 2016 року Національним банком України прийнято рішення № 498-рш/БТ, яким АТ КБ «ПриватБанк» визнано неплатоспроможним;

18 грудня 2016 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 961 «Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи», згідно якої прийнято пропозицію Національного банку України про виведення АТ КБ «ПриватБанк» з ринку за участі держави в особі Міністерства фінансів України та продаж його акцій за 1,00 грн;

18 грудня 2016 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 2859 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ КБ «ПриватБанк»» з 19 грудня 2016 року строком на 1 місяць та призначено уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації Соловйову Н. А., делеговано повноваження тимчасового адміністратора та органів управління банку, Шевченку А. М. делеговано повноваження тимчасового адміністратора, крім органів управління;

згідно наказу № 22 від 20 грудня 2016 року «Про заборону видаткових операцій з рахунків пов`язаних осіб» заборонено з 20 грудня 2016 року здійснювати у банку будь-які видаткові операції з рахунків пов`язаних осіб та клієнтів банку у відповідності з додатками до наказу; наказом № 44 від 21 грудня 2016 року «Про перерахування коштів пов`язаних осіб» банку доручено здійснити операції з розблокування рахунків та перерахувати кошти пов`язаних осіб у відповідності з додатками до наказу;

наказом № 50 від 21 грудня 2016 року «Про розблокування рахунків та перерахування коштів пов`язаних осіб вказано про розблокування всіх перелічених у наказі № 44 від 21 грудня 2016 року рахунків, включаючи рахунки, обтяжені майновими правами третіх осіб. В наказі посилання на рішення державної організації (установа, заклад) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» № 2886 від 19 грудня 2016 року «Про визнання нікчемними правочинів щодо обтяження грошових зобов`язань АТ КБ «ПриватБанк» перед пов`язаними особами».

ОСОБА_1 вказала, що не є пов`язаною з банком особою і мав місце помилковий переказ з вини банку, а тому відповідач безпідставно не повернув кошти на рахунки, а наказ № 44 від 21 грудня 2016 року не міг для банку бути підставою списання коштів. Були відсутні підстави для списання згідно зі статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». У ОСОБА_2 були відсутні повноваження розпоряджатися необтяженими грошовими зобов`язаннями. Порушено її конституційні гарантії права власності - стаття 41 Конституції України, стаття 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», статті 321, 1071, 1073 ЦК України.

25 січня 2017 року позивач зверталася до АТ КБ «ПриватБанк» з вимогою про повернення коштів на відкриті на її ім`я рахунки та просила банк надати належним чином посвідчені копії документів про повернення цих коштів. Проте банк вказану вимогу не виконав, кошти не повернув. Такими діями порушено її майнові права, завдано майнової та моральної шкоди, так як вона втратила значну суму коштів, переживала, зверталася до лікаря, нервувала. У зв`язку з викладеним, на підставі частини другої статті 10 та статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач має право на розірвання депозитних договорів та відшкодування моральної шкоди, яку вона оцінила в 2 014 427,44 грн.

Внаслідок неправомірних дій банку було порушено право власності позивача, гарантоване Конституцією. Фактично відбулась конфіскація належних позивачу коштів за відсутності підстав визначених законом та у порушення порядку (за відсутності судового рішення). Тим самим ОСОБА_1 завдано збитків 4 801 318,88 грн, 558 152,73 Євро, 21,39 доларів США

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнення позовних вимог, просила:

розірвати спірні договори та за картками/рахунками, укладеними між позивачем і АТ КБ «ПриватБанк» від 29 серпня 2016 року № SAMDNWFD901; від 04 серпня 2015 року № SAMDNWFD901; від 30 вересня 2015 року № SAMDNWFD201; від 30 вересня 2016 року № SAMDNWFD301; від 30 липня 2015 року № SAMDNWFD200; від 03 червня 2016 року № SAMDNWFD701; від 19 жовтня 2015 року № SAMDNWFD901; від 29 січня 2016 року № SAMDNWFD201; від 30 травня 2011 року № SAMDN0743, а також за картковими/поточними рахунками: № НОМЕР_1 (картка Platinum); № НОМЕР_2 (картка для виплат Голд); № НОМЕР_3 (картка для виплат Голд); № НОМЕР_4 (Бонусний договір); № НОМЕР_7 (картка Platinum); № НОМЕР_5 (картка Platinum); № НОМЕР_6 (картка для виплат Голд)

стягнути з банку на користь ОСОБА_1 збитки в розмірі 4 801 318,88 грн, 558 152,73 Євро, 21,39 доларів США;

стягнути з банку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2 014 427,44 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у складі судді: Ткаченко Н. В., від 07 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Розірвано договори, укладені між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 : від 29 серпня 2016 року № SAMDNWFD901; від 04 серпня 2015 року № SAMDNWFD901; від 30 вересня 2015 року № SAMDNWFD201; від 30 вересня 2016 року № SAMDNWFD301; від 30 липня 2015 року № SAMDNWFD200; від 03 червня 2016 року № SAMDNWFD701; від 19 жовтня 2015 року № SAMDNWFD901; від 29 січня 2016 року № SAMDNWFD201; від 30 травня 2011 року № SAMDN0743, а також за картковими/поточними рахунками: № НОМЕР_1 (картка Platinum); № НОМЕР_2 (картка для виплат Голд); № НОМЕР_3 (картка для виплат Голд); № НОМЕР_4 (Бонусний договір); № НОМЕР_7 (картка Platinum); № НОМЕР_5 (картка Platinum); № НОМЕР_6 (картка для виплат Голд).

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 4 801 318,88 грн, 558 152,73 Євро, 21,39 доларів США.

У задоволенні позову ОСОБА_1 у частині компенсації моральної шкоди відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що меморіальні ордери, на підставі яких було здійснено АТ КБ «ПриватБанк» списання коштів з рахунків позивачки, оформлені на паперових носіях відповідачем, ініціатором списання теж був АТ КБ «ПриватБанк» на підставі власного наказу від 21 грудня 2016 року № 44. Меморіальні ордери, на підставі яких відповідачем були списані кошти з рахунків позивача ОСОБА_1 , оформлені на паперових носіях (містять підпис ОСОБА_2 ), ініціатором переказів, відповідно до меморіальних ордерів та їх визначення за Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» - є відповідач, банком здійснено їх оформлення, що представник відповідача не заперечував. З урахуванням цього, згідно вказаним Законам та Інструкціям, на відповідача покладався обов`язок належного оформлення і належного виконання меморіальних ордерів. З урахуванням повноважень за статтею 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» розпоряджатись зобов`язаннями банку перед пов`язаними особами виключно у державної організації (установа, заклад) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб», ці повноваження не могли бути передані банку. Вказана обставина виключала оформлення меморіального ордеру - документу, що складається за ініціативою банку при списанні коштів позивача. Рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про делегування ОСОБА_2 повноважень на розпорядження зобов`язаннями банку не видавалось, а рішення про надання повноважень на списання коштів не є підставою для розпорядження зобов`язаннями.

Суд першої інстанції вказав, що оформлення меморіальних ордерів відповідачем здійснено згідно з наказом № 44 від 21 грудня 2016 року, у якому відсутнє зазначення про списання на підставі, встановленій законом (стаття 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») та/або договором (№ 95/2016 від 20 грудня 2016р. про придбання акцій ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» позивачем ОСОБА_1 в особі законного представника державної організації (установа, заклад) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» ОСОБА_3 або інших договорів про придбання акцій). ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , допитані у кримінальній справі, вказали, що були ознайомлені лише з Наказом № 44 від 21 грудня 2016 року та додатком до наказу № 2 в електронному вигляді, що містив перелік осіб, та рахунків, з яких необхідно було здійснювати списання коштів. Таким чином, з іншими додатками до наказу, у тому числі що містили посилання на договори про придбання акцій, працівники банку не ознайомлювались і така підстава списання їм не була відома. В судовому засіданні представник банку не зазначав про наявність у банку, у тому числі станом на 20 грудня 2016 року - 22 грудня 2016 року, договору № 95/2016 від 20 грудня 2016 року про придбання акцій ОСОБА_1 . Договір № 95/2016 від 20 грудня 2016 року не надавався відповідачем, як доказ підстав списання. За таких обставин оформлення уповноваженими особами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб договору про придбання акцій від імені позивача ОСОБА_1 та банком не є підтвердженням договірного списання при виконанні банком розрахункового документу. Відсутні посилання на договори про придбання акцій, як підставу для списання коштів з рахунків пов`язаних осіб та клієнтів банку, в наказах № 44 та № 50.

Суд першої інстанції зазначив, що в пункті 1.2 договору № 95/2016 від 20 грудня 2016 року про придбання акцій банку кількістю 72 692 шт. по номінальній ціні однієї акції 280 грн містить перелік підстав виникнення грошових зобов`язань і списані за договорами позивача ОСОБА_1 суми відрізняються від сум за меморіальними ордерами та роздруківками виписок за рахунками. Підстави розходжень фактично списаних сум за меморіальними ордерами та вказаних за цими ж договорами у договорі про придбання акцій представниками державної організації (установа, заклад) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб», банку не пояснені, що є підтвердженням відсутності договірного списання. Також відсутні посилання у наказах № 22, № 44 та № 50, меморіальних ордерах та виписках по рахунках про списання коштів згідно статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до частини шостої статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» державна організація (установа, заклад) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» має право розпорядитись необтяженими грошовими зобов`язаннями банку перед пов`язаними особами, а також необтяженими грошовими зобов`язаннями перед фізичними та юридичними особами, що не пов`язані з банком, крім коштів за поточними та депозитними рахунками таких осіб шляхом обміну зазначених зобов`язань на акції додаткової емісії банку. Суд погодився з доводами позивача, що вказана норма не підлягала застосуванню, оскільки суперечить статті 41 Конституції України. Згідно статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Суд безпосередньо застосовує Конституцію, зокрема, у разі: 1) коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом; 2) коли закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй. Вказане спростовує доводи представників відповідача та третіх осіб, що питання відповідності статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» статті 41 Конституції України може вирішити лише Конституційний Суд України. Безумовне право конфіскації майна надано виключно суду. Кабінет Міністрів України, Національний банк України, державна організація (установа, заклад) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб», АТ КБ «ПриватБанк» не могли здійснювати функції суду та приймати рішення про безоплатне вилучення майна позивача ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції вказав, що доводи представників відповідача та третіх осіб щодо відсутності конфіскації спростовуються фактичними обставинами: у постанові Кабінеті Міністрів України № 961 від 18 грудня 2016 року чітко зазначено про продаж всього пакету акцій АТ КБ «ПриватБанк» державі в особі Міністерства фінансів України за 1 грн, після виконання заходів, передбачених статтею 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що включали у себе і придбання акцій додаткової емісії банку за кошти пов`язаних осіб. Таким чином, фактично майно (акції АТ КБ «ПриватБанк», до яких входили і акції, придбані за кошти позивача ОСОБА_1 ) відчужені державі за 1 грн, будь-яка сума позивачу за акції не сплачувалась, що є безоплатним відчуженням майна. Судове рішення про конфіскацію майна ОСОБА_1 (як коштів на рахунках відповідача, так і акцій відповідача) - відсутнє, що є загальновідомим фактом.

Суд першої інстанції вказав, що відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. З цих підстав Договір придбання акцій № 95/2016 від 20 грудня 2016 року, у зв`язку з порушенням при його підписанні конституційних прав і свобод позивача, а саме права власності, гарантованого статті 41 Конституції України, незаконним заволодіння майном, суд вважає нікчемним за частинами першою та другою статті 228 ЦК України (визнання його недійсним за частиною другою статті 215 ЦК України не вимагається). Конфіскацію майна позивача суд розцінив як порушення статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд першої інстанції зазначив, що доводи відповідача, третіх осіб в частині, що позивач ОСОБА_1 була визнана рішенням Національного банку України № 105 від 13 грудня 2016 року пов`язаною з АТ КБ «ПриватБанк» особою, що зумовлювало обов`язковість конвертацій коштів за зобов`язаннями в акції банку згідно зі статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», спростовуються наступним. Стаття 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», пункти 1-2 глави 2 Положення про визначення пов`язаних з банком осіб (затверджене постановою Правління НБУ № 315 від 12 травня 2015 року) визначено право Національного банку України вирішувати питання про пов`язаних з банком осіб. Спеціальна норма (стаття 52 Закону України «Про банки та банківську діяльність») передбачає виключно контроль та право Національного банку України встановити обмеження на операції банків із пов`язаними з банком особами; заборону укладення угод на умовах, що не є поточними ринковими. Частинами п`ятою, шостою статті 58 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачена відповідальність пов`язаної з банком особи виключно за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, здійснення ризикових операції, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності; у разі, якщо дії або бездіяльність призвели до завдання банку шкоди з вини пов`язаної особи. Відповідач та державна організація (установа, заклад) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» не надали пояснень та доказів, які саме порушення законодавства здійснила позивач ОСОБА_1 . Таким чином, відповідальність до позивача була застосована за відсутності порушення.

Суд першої інстанції вказав, що встановлені у судовому засіданні обставини свідчать про те, що мав місце помилковий переказ з вини АТ КБ «ПриватБанк» з рахунків позивача ОСОБА_1 , оскільки кошти були списані неправомірно. Відповідачем не виконана вимога ОСОБА_1 від 25 січня 2017 року (отримана банком 30 січня 2017 року) про зарахування на рахунки безпідставно списаних коштів. Підстави припинення зобов`язань відповідно до статей 598-609 ЦК України у даному випадку були відсутні. Згідно умовам укладених договорів, статей 651, 652 ЦК України, були відсутні підстави для їх розірвання. Відповідач не заперечував, що не повідомляв позивача ОСОБА_1 про припинення зобов`язань та розірвання договорів. У пункті 4 частини першої статті 611 ЦК України визначені правові наслідки порушення зобов`язання, встановлені договором або законом, у тому числі відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з частиною другою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків. Викладене свідчить, що зобов`язання за договорами відповідачем виконані не будуть, що є підставою для стягнення сум за договорами згідно зі статтею 1058 ЦК України, збитків за частиною другою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Загальна сума стягнення з відповідача на користь позивача за договорами становить 4 801 318,88 грн, 558 152,73 євро, 21,39 доларів США. Оскільки відповідачем не надано доказів щодо розірвання договорів, укладених з позивачем, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції зазначив про відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки це не було передбачено депозитними договорами та Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 березня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено, апеляційну скаргу Національного банку України задоволено частково, рішення суду першої інстанції у частині задоволення позову ОСОБА_1 скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про розірвання договорів банківського вкладу, стягнення грошових коштів відмовлено.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що 13 грудня 2016 року Комісією з питань визначення пов`язаних із банком осіб і перевірки операцій банків НБУ, у відповідності до статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» і Положення про визначення пов`язаних із банком осіб, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 315 від 12 травня 2015 року, прийнято рішення № 105 «Про визначення осіб пов`язаними з АТ КБ «ПриватБанк», яким позивача ОСОБА_1 визнано пов`язаною з АТ КБ «ПриватБанк» особою. На виконання рішення Фонду від 20 грудня 2016 року та приписів ст. 41-1 вказаного Закону, 20 грудня 2016 року між АТ КБ «ПриватБанк» (емітент), від імені якого діє державна організація (установа, заклад) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» в особі уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію у АТ КБ «ПриватБанк» Славкіної М. А., яка діє на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду від 20 грудня 2016 року № 2887, з однієї сторони та ОСОБА_1 (набувач), від імені якої діє ОСОБА_3 , уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію у АТ КБ «ПриватБанк» (уповноважена особа Фонду), якій делеговано повноваження на підписання цього договору відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду від 20 грудня 2016 року № 2887, укладено Договір № 95/2016 про придбання акцій (т.1, а. с. 161-163).

Апеляційний суд зазначив, що відповідно до пункту 1.1 вказаного договору № 2887 сторони домовились про те, що емітент зобов`язується передати набувачеві, а набувач ОСОБА_1 зобов`язується придбати в ПАТ КБ «Приватбанк» в обмін на грошові зобов`язання емітента перед набувачем, зазначені у пункті 1.2. цього договору, акції додаткової емісії емітента номінальною вартістю 280 грн у бездокументарній формі без дотримання принципу «поставка цінних паперів» у кількості 72 692 шт, вартістю 20 353 760 грн. Пунктом 1.2 договору сторони погодили, що набувач в обмін на акції відступає на користь емітента, а емітент набуває прав вимоги за наступними грошовими зобов`язаннями (всі або частину) емітента перед набувачем, еквівалент яких у гривні складає загальну суму 20 353 760 грн (наведено перелік договорів і сума кожного договору). Права вимоги відступаються набувачем емітенту з моменту укладення сторонами акту приймання-передавання, форма якого міститься в додатку №1 до цього договору. Відповідно до пункту 3.3 договору, емітент має право списати на свою користь, після виконання емітентом пункту 1.1 цього договору, грошові кошти розміщені на рахунках набувача, тобто ОСОБА_1 , в емітенті, які зазначені в пункті 1.2 цього договору, внаслідок набуття емітентом прав вимоги, у зв`язку з чим взаємні зобов`язання емітента та набувача, передбачені пунктами 1.1 та 1.2 цього договору припиняються. Емітент, тобто АТ КБ «ПриватБанк», набуває право власності на грошові кошти, належні набувачеві, ОСОБА_1 , на підставах, передбачених пунтом 1.2 цього договору, після підписання акту приймання-передавання, згідно додатку 1 до договору (т.1 а. с.161, 162). 20 грудня 2016 року сторонами підписано акт приймання-передавання за договором про придбання акцій № 95/2016 від 20 грудня 2016 року (т.1 а.с. 163). У пункті 1 акту зазначено, що підписанням цього акту набувач підтверджує припинення належних йому прав вимоги за грошовими зобов`язаннями емітента перед набувачем у сумі 20 353 760 грн, як передбачено п. 1.2 договору. Підписанням цього акту набувач підтверджує виникнення у емітента - АТ КБ «ПриватБанк» права списати з рахунків набувача - ОСОБА_1 в емітенті грошові кошти, належні останній на підставах, передбачених пунктом 1.2 договору (пункт 2 акту). Підписанням цього акту емітент підтверджує, що набув (прийняв ) право списати з рахунків набувача в емітенті грошові кошти, належні набувачеві на підставах, передбачених пункту 1.2 договору (пункт 3 акту), підтверджує набуття права власності на грошові кошти, належні набувачеві на підставах, передбачених пункту 1.2 цього договору, а набувач підтверджує, що набув право власності на акції додаткової емісії емітента, зазначені у пункті 1.1 договору (пункт 4 акту). Пунктом 5 акту сторони підтвердили відсутність взаємних претензій щодо виконання умов договору (т.1 а. с.163).

Апеляційний суд вказав, що списання спірних сум з рахунків ОСОБА_1 здійснено на підставі договору про придбання акцій № 95/2016 від 20 грудня 2016 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , згідно умов якого, позивач придбала акції додаткової емісії в обмін на відступлення права вимоги за грошовими зобов`язаннями по власних рахунках, відкритих в банку. З матеріалів справи вбачається, рішення Комісії з питань визначення пов`язаних із банком осіб і перевірки операцій банків Національного банку України № 105 від 13 грудня 2016 року на момент розгляду справи в суді першої інстанції, а також на час апеляційного розгляду справи, є чинним та позивачем не оскаржувалося, однак саме цим рішенням ОСОБА_1 було визначено як особу, пов`язану з АТ КБ «ПриватБанк». Тому правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання договорів та стягнення коштів відсутні. Інші доводи позивача щодо незгоди з рішенням Комісії з питань визначення пов`язаних із банком осіб і перевірки операцій банків Національного банку України № 105 від 13 грудня 2016 року не можуть бути прийняті до уваги, оскільки правова оцінка цьому рішенню може надаватися судом лише при розгляді справи про його оскарження.

Апеляційний суд зазначив, що договір № 95/2016 від 20 грудня 2016 року про придбання акцій, на підставі якого були списані кошти з рахунків позивача, не був визнаний недійсним в установленому законом порядку та наразі є чинним. Стосовно позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, слід зазначити суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог позивача в цій частині, оскільки відшкодування моральної шкоди не передбачено умовами договорів.

Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_7 , задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 березня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова касаційного суду мотивована тим, що підставою звернення позивачки до суду є її прагнення одержати від АТ «КБ «ПриватБанк» грошові кошти. Під час розгляду спору про стягнення грошових коштів (депозиту) позивачка вправі доводити відсутність у неї статусу особи, пов`язаної з банком, у певний період часу як підставу своїх вимог, посилаючись безпосередньо на частину першу статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», без оскарження рішення Національного банку України про визнання її пов`язаною з банком особою як самостійної позовної вимоги. Такі вимоги підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства. Такий висновок щодо визначення пов`язаної з банком особи та юрисдикції розгляду такої категорії справ міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 826/20221/16-а, провадження № 11-1459 апп 18. Відповідачі не надали суду рішення від 13 грудня 2016 року № 105 Комісії з питань визначення пов`язаних із банками осіб і перевірки операцій банків з такими особами Національного банку України, яка визнала ОСОБА_1 пов`язаною з АТ КБ «ПриватБанк» особою за ознаками пов`язаної з банком особою відповідно до статті 52 України «Про банки і банківську діяльність». Не маючи такого рішення у справі, апеляційний суд у порушення норм ЦПК України на нього посилався і зазначив про обов`язковість ОСОБА_1 його оскарження в суді, а до його скасування суд зазначив, що позивачка вважається пов`язаною з банком особою. При цьому апеляційний суд навіть не вказав, за якою ознакою чи за яким кодом вона визнана такою, виходячи з того, що таких ознак і кодів декілька. Зі змісту заперечення проти позову ОСОБА_1 . Фонду гарантування вкладів (т.1, а. с. 139-141, заперечення проти позову Національного банку України (т.2, а. с. 40-45), їхніх апеляційних скарг вбачається, що позивачка ОСОБА_8 є пов`язаною з банком особою за ознакою № 529 - будь-яка особа, через яку проводиться операція в інтересах осіб, зазначених у частині першій статті 52 Закону, та на яку здійснюють вплив під час проведення такої операції особи, зазначені в цій частині, через трудові, цивільні та інші відносини. У зв`язку з викладеним Верховний Суд звертає увагу на недопустиму процесуальну поведінку відповідачів, які у наведених вище процесуальних документах неодноразово посилалися на рішення від 13 грудня 2016 року № 105 Комісії з питань визначення пов`язаних із банками осіб і перевірки операцій банків з такими особами Національного банку України, проте жодного разу таке рішення суду не надали, що є порушенням права ОСОБА_1 на справедливий судовий розгляд, оскільки від неї утаємничено важливий доказ і, разом з тим, як відповідачі, так і апеляційний суд зазначає, що позивачка не оскаржила таке рішення в адміністративному порядку. При цьому позивачка неодноразово просила забезпечити докази у справі, які вона самостійно надати не може. Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних вимог закону безпідставно формально посилався на те, що ОСОБА_1 не оскаржила рішення Національного банку України від 13 грудня 2016 року № 105 про її пов`язаність із АТ КБ «ПриватБанк», так як суд цивільної юрисдикції має повноваження досліджувати обставини щодо відсутності у позивачки статусу особи, пов`язаної з банком.

Касаційний суд вказав, що апеляційний суд у порушення зазначених вище положень закону фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, не встановив та не дослідив, чи є позивачка пов`язаною особою із АТ КБ «ПриватБанк», а дійшов формального висновку про те, що оскільки вона рішення Національного банку України від 13 грудня 2016 року № 105 про її пов`язаність не оскаржила, то є пов`язаною особою. Також апеляційний суд не врахував, що відповідач у силу вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України зобов`язаний спростовувати твердження позивачки про її непов`язаність із АТ КБ «ПриватБанк», надаючи відповідні докази протилежного. Крім того, апеляційний суд без належного врахування і дослідження висновків районного суду вказав на те, що списання коштів з рахунку позивачки ОСОБА_1 здійснено на підставі не визнаного недійсним і чинного договору від 20 грудня 2016 року № 95/2016, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 , від імені якої діяла уповноважена особа державної організації (установа, заклад) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб», але не звернув уваги на те, що районний суд дав правову оцінку цього договору і на підставі статті 228 ЦК України вважав його нікчемним, а згідно з частиною другою статті 215 ЦК України визнання його недійсним у такому разі не вимагається. З урахуванням наведеного, оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, а суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений такої можливості, то апеляційному суду при новому розгляді справи слід перевірити вищенаведені обставини.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року апеляційні скарги АТ КБ «ПриватБанк» та Національного банку України залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що як вбачається з матеріалів справи, підставою звернення позивачки до суду є її прагнення одержати від АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти. Під час розгляду спору про стягнення грошових коштів (депозиту) позивачка вправі доводити відсутність у неї статусу особи, пов`язаної з банком, у певний період часу як підставу своїх вимог, посилаючись безпосередньо на частину першу статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», без оскарження рішення Національного банку України про визнання її пов`язаною з банком особою як самостійної позовної вимоги. Такі вимоги підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства. Такий висновок щодо визначення пов`язаної з банком особи та юрисдикції розгляду такої категорії справ міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 826/20221/16-а.

Апеляційний суд зазначив, що враховуючи рекомендації Верховного суду, викладені у постанові від 18 листопада 2020 року по цій справі, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2021 року було витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» рішення Комісії з питань визначення пов`язаних із банком осіб і перевірки операцій банків із такими особами Національного банку України від 13 грудня 2016 року № 105 в частині визнання позивача пов`язаною з АТ КБ «ПриватБанк» особою. Дослідивши надані суду докази, колегія суддів приходить до висновку, що як рішення Національного банку України № 105 від 13 грудня 2016 року, яким позивач була визначена як пов`язана з банком особа, так власні переліки ПАТ КБ «ПриватБанк» пов`язаних осіб, які подавались щомісячно до Національного банку України - не є належними допустимими доказами на підтвердження підстав пов`язаності, оскільки з наведеного вище змісту Положення № 316 випливає, що встановлення ознак за характером операцій, взаємовідносин тощо - підлягає з первісних документів, в яких міститься інформація (відомості) - наприклад, виписок за рахунками, договорів тощо. З метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, колегією суддів було витребувано докази та неодноразово оголошувалася по справі перерва, зокрема, для надання апелянтам можливості довести пов`язаність ОСОБА_1 з банком, проте будь-які первісні документи, на підставі яких АТ КБ «ПриватБанк» та Національний банк України прийшли до висновків про наявність ознак/підстав для висновків про пов`язаність позивача ні АТ КБ «ПриватБанк», ні Національний банк України не надали. При цьому, апелянти посилаючись на те, що ОСОБА_1 є асоційованою особою, а саме - дружиною ОСОБА_9 , доказів пов`язаності з банком самого ОСОБА_9 теж не надали. Таким чином, сторона позивача обґрунтовано посилалась, що відсутня можливість спростувати наявність підстав пов`язаності ОСОБА_1 , оскільки відсутні відомості, чим керувався ПАТ КБ «Приватбанк» та Національний банк України, включаючи позивача до переліку пов`язаних з банком осіб.

Апеляційний суд вказав, що Верховний Суд акцентував увагу, що відповідач у силу вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України зобов`язаний спростовувати твердження позивача про її непов`язаність з АТ КБ «ПриватБанк», надаючи докази протилежного. В судовому засіданні представник АТ КБ «ПриватБанк» пояснив про момент виникнення підстав пов`язаності позивача - укладення шлюбу з ОСОБА_9 , що колегія суддів вважає невідповідним Положенню № 315 та оцінює критично. Крім того, апелянтами не надані докази підстав пов`язаності ОСОБА_1 до липня 2016 року, та навіть не надано інформацію, чи обліковувалась вона АТ КБ «ПриватБанк» як пов`язана особа до липня 2016 року, за якою ознакою та з якого часу. В той же час більшість договорів та рахунків позивача, що є предметом спору у даній справі, укладені до 01 липня 2016 року. Також колегія суддів наголошує, що протягом судового розгляду АТ КБ «ПриватБанк» та Національний банк України не зазначали про наявність будь-яких порушень ОСОБА_1 або укладенню нею спірних договорів з порушеннями чи не на ринкових умовах або на умовах, відмінних, ніж для звичайних вкладників. За таких обставин правильними є висновки суду першої інстанції про недоведеність пов`язаності позивача належними допустимими доказами, оскільки реалізація процесуальних прав та обов`язків щодо доказів і доказування ЦПК України покладає на сторони, а не на суд. В той же час, при новому розгляді даної справи, судом апеляційної інстанції були вжиті всі процесуальні заходи в межах ЦПК України на встановлення обставин наявності або відсутності підстав пов`язаності позивача з АТ КБ «ПриватБанк», а також часу виникнення таких підстав.

Апеляційний суд відхилив доводи апеляційних скарг щодо відсутності конфіскації, оскільки судом першої інстанції було досліджено наявні докази у справі та правильно встановлено, що списання коштів з рахунків позивача мало місце на підставі меморіальних ордерів від 21 грудня 2016 року, оформлених АТ КБ «ПриватБанк» на підставі власного наказу № 44 від 21 грудня 2016 року. Зміст вказаного наказу не містить посилань на списання коштів, у тому числі позивача, як на підставі Закону (ст.41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), так і на підставі договору про придбання акцій додаткової емісії ПАТ КБ «Приватбанк» (зокрема, № 95/2016 від 20 грудня 2016 року). Зміст меморіальних ордерів в частині «призначення платежу» також відповідає висновкам суду - зазначено про списання на підставі наказу № 44 від 21 грудня 2016 року та відсутні посилання про списання на підставі Закону та/або договору. Вказані докази відповідають поясненням працівників банку щодо обставин списання коштів, у тому числі позивача, які були надані при допиті у якості свідків у кримінальній справі. Факт оформлення ПАТ КБ «Приватбанк» меморіальних ордерів на паперових носіях для списання коштів з рахунків позивача не заперечувався банком при розгляді справи в суді першої інстанції та не спростовується ні доводами апеляційних скарг, ні додатковими поясненнями апелянтів. При цьому, доказів зворотного або інших документів, на підставі яких було здійснено списання - банк не надав. Таким чином, безпідставними є також доводи апеляційної скарги в тій частині, що меморіальні ордери є неналежними та недопустимими доказами, оскільки вказані меморіальні ордери були долучені до матеріалів справи з дотриманням вимог ЦПК України, а саме витребувані ухвалою суду, та на її виконання надійшли зі Слідчого відділу Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (вилучені у кримінальному провадженні № 0000033 в АТ КБ «ПриватБанк»). Статтею 1071 ЦК України встановлено, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що у банку були відсутні підстави списувати кошти з рахунків позивача на підставі меморіальних ордерів, оформлених на підставі власного наказу банку № 44 від 21 грудня 2016 року, оскільки це не відповідає приписам статті 1071 ЦК України, пункту 1.6. статті 1, статті 17.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», статті 51 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність списання на підставі договору від 20 грудня 2016 року про придбання акцій додаткової емісії № 95/2016 від 20 грудня 2016 року, оскільки, суми грошових коштів за вказаним договором та фактично списані з рахунків позивача за меморіальними ордерами не співпадають. При розгляді справи у суді першої інстанції представник ПАТ КБ «ПриватБанк» заперечував наявність у банку договору про придбання акцій, укладеного від імені позивача та банку представниками Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. У суді апеляційної інстанції банком також не були надані належні допустимі докази застосування саме договору № 95/2016 від 20 грудня 2016 року при списанні, в той час як оформлення меморіальних ордерів і списання на підставі власного наказу банку № 44 від 21 грудня 2016 року є доведеним, докази відповідають один одному і не містять суперечностей. У свою чергу, апеляційний суд вважав обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність у ПАТ КБ «ПриватБанк» підстав ініціювати оформлення меморіальних ордерів та оформлювати їх, а у ОСОБА_2 - підстав підписувати розрахункові документи, оскільки відсутнє Рішення ФГВФО про делегування ОСОБА_2 повноважень на розпорядження зобов`язаннями банку згідно зі статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а Рішенням № 2859 їй були надані повноваження лише тимчасового адміністратора банку та органів його управління і контролю, згідно зі статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». З урахуванням викладеного, колегія суддів також не прийняла до уваги доводи про списання коштів позивача на підставі актів органів державної влади, а саме: Рішення Національного банку України № 498-рш/БТ від 18 грудня 2016 року, постанови Кабінету Міністрів України № 961 від 18 грудня 2016 року, Рішень Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року, укладеного від імені позивача та банку, Акту приймання-передавання за договором про придбання акцій від 20 грудня 2016 року, ст. 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Наказу банку № 44 від 21 грудня 2016 року, вказівок уповноваженої особи ФГВФО Соловйової Н. А.

Апеляційний суд зазначив, що ухвалюючи судове рішення по даній справі бере до уваги, що у постанові від 18 листопада 2020 року Верховний суд зазначив, що апеляційний суд, при ухваленні постанови від 14 березня 2019 року, без належного врахування і дослідження висновків районного суду вказав на те, що списання коштів з рахунку позивачки ОСОБА_1 здійснено на підставі не визнаного недійсним і чинного договору від 20 грудня 2016 року № 95/2016, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 , від імені якої діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів, але не звернув уваги на те, що районний суд дав правову оцінку цього договору і на підставі статті 228 ЦК України вважав його нікчемним, а згідно з частиною другою статті 215 ЦК України визнання його недійсним у такому разі не вимагається.

Аргументи учасників справи

У листопада 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу, яка підписана представником Копанчуком М. В., на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року та на постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року, в якій просило: скасувати оскаржені судові рішення в частині задоволених позовних вимог позивача; ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що договір про придбання акцій № 95/2016 від 20 грудня 2016 року є дійсним, чинним та таким, що породжує визначені його умовами правові наслідки, адже станом на сьогоднішній день відсутні судові рішення, шо набрали законної сили, якими б такий договір визнано недійсним/нечинним. Висновок судів попередніх інстанцій про нікчемність Договору про придбання акцій № 95/2016 від 20 грудня 2016 року є незаконним та необгрунтованим, прийнятим за неправильного застосування норм матеріального права (частини 6 статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», статті 228, частини другої статті 215 ЦК України), що призвело до повного спотворення дійсних обставин справи та ухвалення незаконного рішення про часткове задоволення позову.

Вказує, що договори про придбання акцій, укладені 20 грудня 2016 року між пов`язаними особами неплатоспроможного АТ КБ «ПриватБанк» (як набувачами) та АТ КБ «ПриватБанк» (як емітентом), за результатами чого капітал неплатоспроможного АТ КБ «ПриватБанк» до моменту продажу акцій неплатоспроможного АТ КБ «ПриватБанк» Державі було збільшено, у судовій практиці розглядаються як оспорювані договори:

постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2020 року у справі № 910/8012/17 за позовом ТTHEO Worldwide Corp до АТ КБ «ПриватБанк», UK SPV Credit Finance plc про визнання недійсним в частині договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року, укладеного в процедурі виведення неплатоспроможного банку з ринку за участі Держави уповноваженими особами Фонду, що діяли на підставі Рішення Фонду № 2887, та який є аналогічним Договору про придбання акцій № 95/2016 від 20 грудня 2016 року, який у даній справі та стягнення 663 000,00 доларів США за результатом розгляду касаційних скарг АТ КБ «ПриватБанк», НБУ та Міністерства фінансів України, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду задовольнив частково касаційні скарги у справі № 910/8012/17: скасував постанову Північного апеляційного господарського суду від 21 січня 2019 року та рішення господарського суду міста Києва від 28 березня 2018 року у справі № 910/8012/17 в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року, а справу в цій частині направив на новий розгляд до господарського суду міста Києва, в іншій частині (про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення збитків) постанову Північного апеляційного господарського суду від 21 січня 2019 року у справі № 910/8012/17 залишив без змін;

постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 916/174/17, у якій Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року з огляду на наступне: «50. При цьому Суд вважає безпідставними доводи скаржника про неправомірність укладення Договору № 30/2016 до спливу 15-денного строку з дня отримання банком повідомлення Національного банку України про визнання особи пов`язаною з банком, адже обставини спростування ПАТ КБ «ПриватБанк» факту пов`язаності з позивачем під час розгляду даної справи судами не встановлені. 51. Також суд відхиляє посилання скаржника на порушення судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду даної справи норм матеріального права, визначених у статтях 13, 19, 41 Конституції України, статті І Першого протоколу до конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частині 2 статті 215, статтях 228, 321, 353, 354, 1071 ЦК України, статті 58 Закону України «Про банки та банківську діяльність». 52. Зазначені доводи скаржника щодо порушення його права власності та укладення Договору №30/2016 з метою незаконного заволодіння майном не відповідають встановленим судами першої та апеляційної інстанцій обставинам щодо придбання за грошові кошти з відповідних рахунків позивача у АТ КБ «ПриватБанк» акцій додаткової емісії зазначеного банку відповідно до приписів статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Тобто списання коштів з відповідних рахунків позивача здійснено за наявності відповідної правової підстави - договору про придбання акцій, укладеного на виконання вимог закону. 53. Щодо твердження скаржника про те, що наведена норма Закону не дозволяє дійти однозначного висновку про наявність у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб права розпоряджатись коштами на поточних та депозитних рахунках юридичних та фізичних осіб як пов`язаних з банкам, так і не пов`язаних з ним, Суд зазначає наступне. 54. Зі змісту частини 6 статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вбачається, що Фонд має право розпоряджатися (шляхом обміну на акції додаткової емісії банку) необтяженими грошовими зобов`язаннями банку як перед пов`язаними особами, так і перед юридичними та фізичними особами, що не пов`язані з банком. Водночас окреме зазначення у наведеній правовій нормі про зобов`язання кожної з вказаних груп осіб із застосуванням розділового сполучника «а» дає підстави для висновку про неоднакове правове регулювання правовідносин щодо відповідних необтяжених грошових зобов`язань банку в залежності від особи кредитора таких зобов`язань та встановлення виключення щодо коштів за поточними та депозитними рахунками саме стосовно осіб, що не пов`язані з банком. 55. Виходячи з викладеного, Суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Договору N930/2016 та стягнення у зв`язку з цим відповідних грошових коштів, адже зазначений договір укладений Фондом гарантування вкладів фізичних осіб від імені позивача із застосуванням повноважень, які виникли відповідно до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Доводи скаржника щодо недотримання судами першої та апеляційної інстанцій вимог зазначеного Закону та інших норм матеріального права не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи»;

постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 904/272/17 Верховний Суд дійшов наступних висновків з приводу договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року: «24. З огляду на наведені положення чинного законодавства, враховуючи те, що судами попередніх інстанцій було встановлено обставини щодо; (І) (5) укладення на виконання зазначеного рішення Фонду та приписів ст. 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» договору №28/16 від 20 грудня 2016 року між АТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Пром Гарант Плюс»; Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо правомірності списання з депозитного рахунку ТОВ «Пром Гарант Плюс» суми в загальному розмірі 15 294 169,13 грн на виконання договору № 28/16 від 20 грудня 2016 року про придбання акцій. 25. При цьому Верховний Суд зазначає, що нормами статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та статті 237 Цивільного кодексу України передбачено виникнення представництва як підстави для вчинення правочину однією стороною від імені другої сторони не лише з договору чи акта органу юридичної особи, а й безпосередньо із закону та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства, зокрема, укладення уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб договорів про придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного банку від імені пов`язаних осіб такого банку. Наведеним спростовуються доводи скаржника щодо неукладення ним спірного договору та/або його нікчемності. 26. Окрім того. Верховним Судом відхиляються доводи скаржника щодо порушення судами попередніх інстанцій частини 6 статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки з її змісту вбачається, що Фонд має право розпоряджатися (шляхом обміну на акції додаткової емісії банку) необтяженими грошовими зобов`язаннями банку як перед пов`язаними особами, так і перед юридичними та фізичними особами, що не пов`язані з банком».

Зазначає, що правовими наслідками укладення договорів про придбання акцій № 95/2016 від 20 грудня 2016 року є припинення зобов`язань за договорами депозитних вкладів та карткових рахунків, що виключає можливість їх розірвання в судовому порядку. Стосовно посилань судів на начебто здійснену конфіскацію майна позивача, то вказані безпідставні твердження позивача, які незаконно та необґрунтовано підтримані судами в оскаржуваних рішеннях, не відповідають дійсності і спростовуються положеннями законодавства України, якими регламентовано поняття «конфіскація» та релевантними правовими висновками Верховного Суду. Так, в частині п`ятій статті 41 Конституції України зазначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. В статті 354 ЦК України вказано, що до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Отже, поняття конфіскація, це один із видів відповідальності за вчинений проступок (кримінально правовий чи адміністративний). В даній справі питання конфіскації чи відповідальності позивача не розглядається, оскільки спірні правовідносини виникли на підставі відповідних договорів, котрі регулюються нормами ЦК України, Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до висновків Верховного Суду, у даному випадку посилання на неконституційність частини шостої статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не відповідає змісту частини п`ятої статті 41 Конституції України, оскільки банк діяв згідно з положеннями закону, а Держава за плату придбала акції, тобто конфіскація майна не мала місця (постанова Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 201/477/17).

Вказує, що враховуючи, що правовою підставою списання грошових коштів з рахунків, відкритих згідно з договорами депозитних вкладів та карткових рахунків, є саме договір про придбання акцій № 95/2016 від 20 грудня 2016 року, укладений з позивачем як з пов`язаною з банком особою, то для розгляду даної справи з урахуванням вказівок Верховного Суду АТ КБ «ПриватБанк» та НБУ надали суду апеляційної інстанції належні підтвердження факту пов`язаності ОСОБА_1 з банком саме станом на дату укладення такого договору про придбання акцій № 95/2016 - 20 грудня 2016 року. Станом на дату укладення Договору про придбання акцій № 95/2016 від 20 грудня 2016 року, за умовам якого банк набув права власності на грошові кошти, розміщені на рахунках, відкритих згідно з договорами депозитних вкладів та карткових рахунків, ОСОБА_1 була пов`язаною з банком особою за кодом типу пов`язаності № 527.

Відповідно до Положення № 315 код типу пов`язаної з банком особи № 527 - це асоційована особа фізичних осіб, зазначених у пунктах 1-6 частини 1 ст. 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Згідно статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» асоційована особа - чоловік або дружина, прямі родичі цієї особи (батько, мати, діти, рідні брати та сестри, дід, баба, онуки), прямі родичі чоловіка або дружини цієї особи, чоловік або дружина прямого родича. ОСОБА_1 є асоційованою особою ОСОБА_9 , а саме є його дружиною. ОСОБА_1 не заперечувала того факту, що є дружиною ОСОБА_9 , та, відповідно, пов`язаною станом на 20 грудня 2016 року з банком особою на підставі коду типу пов`язаності № 527. Той факт, що ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_9 підтверджується копією заяви ОСОБА_1 від 27 грудня 2013 року та фотокопією паспорта ОСОБА_9 які містяться в матеріалах судової справи.

Зазначає, що ОСОБА_9 станом на момент прийняття Рішення № 105 та на момент виведення неплатоспроможного ПАТ КБ «ПриватБанк» з ринку за участі держави був керівником спорідненої особи банку, а саме Головою Наглядової ради спорідненої особи Банку - Публічного акціонерного товариства «Орджонікідзевський гірничо-збагачувальний комбінат». Відповідно до Положення №315 код типу пов`язаної з банком особи № 526 - це керівники юридичних осіб та керівники банків, які є спорідненими та афілійованими особами банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів цих осіб. Таким чином, ОСОБА_9 на момент виведення неплатоспроможного АТ КБ «ПриватБанк» з ринку за участі держави відносився до категорії фізичних осіб, зазначених у пункті 6 частини першої статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність». В той же час, пов`язаність ОСОБА_9 не є предметом спору у даній справі. При чому, ОСОБА_9 не заперечує факт своєї пов`язаності з банком, на підтвердження чого суду апеляційної інстанції були надані відповідні докази, а саме фотокопія заяви ОСОБА_9 про зміну підстав позову у справі № 201/5856/17, а матеріали справи № 201/5856/17 містять належні докази на підтвердження того, що ОСОБА_9 станом на момент прийняття Рішення № 105 та на момент виведення неплатоспроможного АТ КБ «ПриватБанк» з ринку за участі держави був керівником спорідненої особи банку, а саме Головою Наглядової ради спорідненої особи Банку - Публічного акціонерного товариства «Орджонікідзевський гірничо-збагачувальний комбінат».

Вказує, що у ОСОБА_1 беззаперечно був наявний статус пов`язаної з АТ КБ «ПриватБанк» особи на момент укладення Договору про придбання акцій № 95/2016 від 20 грудня 2016 року, за умовами якого ОСОБА_1 набула статусу акціонера банку. Статус пов`язаної з банком особи припинився у ОСОБА_1 з моменту відчуження Державі в особі Міністерства фінансів України 100% акцій Банку згідно з договором купівлі-продажу акцій банку від 21 грудня 2016 року № БВ-744/16/13010-05/131. Аналогічний висновок (правовий висновок щодо аналогічних правовідносин) міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 826/20221/16, де зазначено наступне: «76. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у зв`язку зі зміною складу акціонерів ПАТ КБ «Приватбанк» колишні акціонери не є акціонерами цього банку з дня переходу права власності на акції від колишніх акціонерів до держави як інвестора. З того ж дня особи, які були по`вязані з ПАТ КБ «Приватбанк» через свої зв`язки з колишніми акціонерами, втратили статус пов`язаних з цим банком осіб». Матеріали справи № 201/2485/17 взагалі не містять жодних обґрунтувань відсутності у ОСОБА_1 ознак пов`язаності з банком та доводів на підтвердження неправомірності віднесення її до переліку таких осіб, що унеможливлювало навіть теоретичну можливість для судів першої та апеляційної інстанції - встановлювати вказану обставину/факт.

У грудні 2021 року, в межах строку на касаційне оскарження, АТ КБ «ПриватБанк» подало доповнення до касаційної скарги, які підписані представником Бауліною В. О.

Доповнення мотивовані тим, що повністю підтримуючи доводи та вимоги, викладені в поданій касаційній скарзі, Банк доповнює її аргументами на підтвердження фактів: 1) застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду, 2) невиконання судом апеляційної інстанції вказівок Верховного Суду, викладених у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у цій справі № 201/2485/17, якою касаційний суд передав справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 18 листопада 2020 року, повертаючи дану справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зазначив, що при новому розгляді справи суд апеляційної інстанції має: встановити та дослідити, чи є позивачка пов`язаною особою із АТ КБ «ПриватБанк»; проаналізувати висновки районного суду про нікчемність на підставі статті 228 ЦК України договору від 20 грудня 2016 року № 95/2016, укладеного між АТ КБ «ПриватБанком» і ОСОБА_1 . Суд апеляційної інстанції взагалі не взяв до уваги та не врахував докази та доводи, надані банком на підтвердження пов`язаності ОСОБА_1 з банком, що підтверджується відсутністю в тексті постанови від 10 листопада 2021 року зазначення таких доказів, їх аналізу, оцінки та мотивів відхилення; взагалі не здійснював аналіз висновків районного суду про нікчемність на підставі статті 228 ЦК України Договору про придбання акцій № 95/2016 від 20 грудня 2016 року № 95/2016, укладеного між АТ КБ «ПриватБанком» і ОСОБА_1 .

У січні 2022 року Національний банк України подав відзив на касаційну скаргу, який підписаний представником ОСОБА_10 , в якому просить касаційну скаргу задовольнити.

Відзив Національного банку України мотивований тим, що ОСОБА_1 підпадає під визначення пов`язаної з банком особи, при цьому, іншого ОСОБА_1 в суді не довела. Є незаконними та необгрунтованим висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що відсутні правові підстави вважати Позивача пов`язаною з банком особою, що свідчить про неправильне застосування судами статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

У лютому 2022 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, який підписаний представником ОСОБА_7 , в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення залишити без змін.

Відзив ОСОБА_1 мотивований тим, що суд першої інстанції чітко вказав, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, що договір про придбання акцій № 95/2016 від 20 грудня 2016 року не є підтвердженням договірного списання та не був підставою для списання. При цьому суд першої інстанції, вирішуючи питання, яким чином та на підставі чого було здійснено списання коштів позивача, розглянув та надав оцінку всім доказам, на які посилались відповідач та треті особи та відкинув доводи відповідача та третіх осіб щодо здійснення списання не лише в частині договору № 95/2016, але і щодо здійснення списання на підставі актів органів державної влади та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», повноважень у ОСОБА_11 .

Суд першої інстанції правильно встановив, і це підтвердив суд апеляційної інстанції, що за меморіальними ордерами, на підставі яких здійснювалося списання коштів з рахунків ОСОБА_1 , за договорами депозитних вкладів, у вказаних вище сумах за кожним договором/рахунком окремо, підставою перерахування коштів був наказ АТ КБ «ПриватБанк» від 21 грудня 2016 року № 44 , про що було вказано безпосередньо в меморіальних ордерах. Суди першої та апеляційної інстанції обґрунтовано відхилили посилання Банку (які були зроблені через кілька років після списання коштів), що підставою списання був нібито договір № 95/2016, оскільки це не відповідало доказам.

Стосовно доводів касаційної скарги та доповнень до неї, що договір № 95/2016 є оскаржуваним, а висновок судів про його нікчемність суперечить «доктринальним основам визнання правочину недійсним та свідчить про неправильне застосування положень частини другої статті 215 Цивільного Кодексу України», а банк вважає, що повинні були бути заявлені позовні вимоги про визнання договору № 95/2016 від 20 грудня 2016 року недійсним, то у відзиві зазначено, що положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Суди вказали, що при підписанні договору № 95/2016 були порушені конституційні права і свободи позивача, а саме - право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України, мало місце незаконне заволодіння майном. При цьому судом першої інстанції встановлено, і це підтверджено судом апеляційної інстанції та не спростовано в касаційній скарзі - що позивач будь-які кошти за акції, які були придбані шляхом обміну на її кошти, після їх наступному продажу за договором від 21 грудня 2016 року - не отримала, навіть одну копійку. З урахуванням того, що акції були продані Державі - фактично має місце за правовою природою конфіскація, тобто безоплатне вилучення майна.

У вересні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» подало заяву про зупинення провадження по справі, підписану представником Тищенко А. В.

У вересні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» подало заяву, підписану представником Тищенко А. В., про поворот виконання рішення.

У вересні 2022 року ОСОБА_1 подала заперечення на клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про зупинення провадження по справі, які підписані представником Левченком О. В.

Оскільки колегія суддів вирішує питання передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, то клопотання про зупинення провадження по справі та про поворот виконання рішення не вирішуються.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2021 року: відкрито касаційне провадження у справі; в задоволенні клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про зупинення виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2022 року в задоволенні повторно поданого клопотання АТ КБ «ПриватБанк», підписаного адвокатом Копанчуком М. В., про зупинення виконання рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2022 року заяву суддів Верховного Суду Антоненко Н. О., Дундар І. О., Русинчука М. М. про самовідвід у справі № 201/2485/17 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договорів банківського вкладу, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди задоволено. Справу передано для проведення повторного автоматизованого розподілу.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 16 вересня 2022 року справу призначено судді-доповідачеві Крату В. І., судді, які входять до складу колегії: Коротун В. М., Краснощоков Є. В.

Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2022 року: у задоволенні клопотань АТ КБ «ПриватБанк» про розгляд касаційної скарги за участю представників АТ КБ «ПриватБанк» повідомлених належним чином про дату і час судового засідання відмовлено; у задоволенні клопотання Національного банку України розгляд справи здійснювати за участі представника Національного банку України відмовлено; справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року відмовлено в задоволенні повторного клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про виклик у судові засідання учасників справи для надання пояснень.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 17 грудня 2021 рокувказано, що АТ КБ «ПриватБанк» просить в касаційній скарзі скасувати оскаржені судові рішення, посилаючись на пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження, зазначає, що суди при вирішенні справи не застосували висновків, викладених у постановах Верховного Суду 17 листопада 2020 року в справі № 910/8012/17, від 13 лютого 2018 року в справі № 916/174/17, від 10 травня 2018 року в справі № 904/272/17, від 15 червня 2020 року в справі № 826/20221/16, від 11 квітня 2018 року в справі № 201/477/17. Крім цього, відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення механізмів регулювання банківської діяльності» від 13 травня 2020 року в правовідносинах зі стягнення грошових коштів, обміняних на акції додаткової емісії банку в процедурі виведення неплатоспроможного банку з ринку. Зазначено, що наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Аналіз касаційної скарги та доповнень до неї свідчить, що судові рішення оскаржуються в частині задоволених позовних вимог про розірвання договорів та стягнення збитків. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

Фактичні обставини

Суди встановили, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» були укладені договори депозитних вкладів та знаходились кошти на картках/рахунках в АТ КБ «ПриватБанк».

АТ КБ «ПриватБанк» 22 грудня 2016 року здійснено списання коштів з усіх рахунків ОСОБА_1 .

Національним банком України прийнято рішення № 498-рш/БТ від 18 грудня 2016 року, яким АТ КБ «ПриватБанк» визнано неплатоспроможним.

Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 2859 від 18 грудня 2016 року «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ КБ «ПриватБанк»» з 19 грудня 2016 року строком на 1 місяць та призначено уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації Соловйову Н. А., делеговано повноваження тимчасового адміністратора та органів управління банку, Шевченку А. М. делеговано повноваження тимчасового адміністратора, крім органів управління

18 грудня 2016 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 961 «Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи», згідно якої прийнято пропозицію Національного банку України про виведення АТ КБ «ПриватБанк» з ринку за участі держави в особі Міністерства фінансів України та продаж його акцій за 1,00 грн.

Згідно наказу № 22 від 20 грудня 2016 року «Про заборону видаткових операцій з рахунків пов`язаних осіб» заборонено з 20 грудня 2016 року здійснювати у банку будь-які видаткові операції з рахунків пов`язаних осіб та клієнтів банку у відповідності з додатками до наказу; наказом № 44 від 21 грудня 2016 року «Про перерахування коштів пов`язаних осіб» банку доручено здійснити операції з розблокування рахунків та перерахувати кошти пов`язаних осіб у відповідності з додатками до наказу.

Наказом № 50 від 21 грудня 2016 року «Про розблокування рахунків та перерахування коштів пов`язаних осіб вказано про розблокування всіх перелічених у наказі № 44 від 21 грудня 2016 року рахунків, включаючи рахунки, обтяжені майновими правами третіх осіб.

Виконавчою дирекцією державноїорганізації(установи, закладу) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» було прийнято рішення № 2887 «Про погодження умов придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного банку АТ КБ «ПриватБанк»»:

пунктом 1 вказаного рішення погоджено умови договорів про придбання акцій додаткової емісії, встановлено критерії визначення ціни кожного договору (пункт 2 рішення), визначено максимальний залишок суми грошових зобов`язань неплатоспроможного банку перед пов`язаною особою, яка набуває право власності на додаткові акції (пункт 3 рішення) та доручено уповноваженій особі Фонду на здійснення тимчасової адміністрації АТ КБ «ПриватБанк» Шевченку А. М. укласти договори про придбання акції додаткової емісії неплатоспроможного банку від імені набувачів - пов`язаних осіб неплатоспроможного банку, перелік яких надається, відкрити у АБ «УКРГАЗБАНК» відповідні рахунки у цінних паперах від імені набувачів - пов`язаних осіб, здійснити дії щодо зарахування на рахунки акцій додаткової емісії (пункт 4 рішення);

пунктом 6 рішення доручено уповноваженій особі Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у АТ КБ «ПриватБанк» Славкіній М. А. укласти договори про придбання акцій додаткової емісії від імені емітента - АТ КБ «ПриватБанк». Для цього їй надано право підписувати договори від імені емітента та проставляти печатку Фонду.

Комісією з питань визначення пов`язаних із банком осіб і перевірки операцій банків Національного банку України 13 грудня 2016 року прийнято рішення № 105 «Про визначення осіб пов`язаними з АТ КБ «ПриватБанк», яким позивача ОСОБА_1 визнано пов`язаною з АТ КБ «ПриватБанк» особою.

На виконання рішення Фонду від 20 грудня 2016 року та статті 41-1 вказаного Закону, 20 грудня 2016 року між АТ КБ «ПриватБанк» (емітент), від імені якого діє державна організація (установа, заклад) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» в особі уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію у АТ КБ «ПриватБанк» Славкіної М. А., яка діє на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду від 20 грудня 2016 року № 2887, з однієї сторони та ОСОБА_1 (набувач), від імені якої діє ОСОБА_3 , уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію у ПАТ КБ «ПриватБанк» (уповноважена особа Фонду), якій делеговано повноваження на підписання цього договору відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду від 20 грудня 2016 року № 2887, укладено Договір № 95/2016 про придбання акцій. сторони домовились про те, що емітент зобов`язується передати набувачеві, а набувач ОСОБА_1 зобов`язується придбати в АТ КБ «ПриватБанк» в обмін на грошові зобов`язання емітента перед набувачем, зазначені у пункті 1.2. цього договору, акції додаткової емісії емітента номінальною вартістю 280 грн. у бездокументарній формі без дотримання принципу «поставка цінних паперів»" у кількості 72692 шт., вартістю 20 353 760 грн. Пунктом 1.2 договору сторони погодили, що набувач в обмін на акції відступає на користь емітента, а емітент набуває прав вимоги за наступними грошовими зобов`язаннями (всі або частину) емітента перед набувачем, еквівалент яких у гривні складає загальну суму 20 353 760 грн (наведено перелік договорів і сума кожного договору).

20 грудня 2016 року сторонами підписано акт приймання-передавання за договором про придбання акцій № 95/2016 від 20 грудня 2016 року.

21 грудня 2016 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у АТ КБ «ПриватБанк» від імені усіх власників простих іменних акцій банку, у тому числі від імені ОСОБА_1 , уклала договір купівлі-продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131, за умовами якого Держава Україна в особі Міністерства фінансів України придбала 100 % акцій АТ КБ «ПриватБанк» за ціною продажу в 1,00 грн.

Позиція Верховного Суду

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду заслухав суддю-доповідача, перевірив наведені у касаційній скарзі та доповненнях до неї доводи, за результатами чого робить висновок про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, з таких мотивів.

У справі, що переглядається:

при частковому задоволенні позовних вимог суди вважали нікчемним договір про придбання акцій, який укладений від імені позивачки Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, відповідно до частини першої статті 228 ЦК України, адже цей договір порушує публічний порядок, спрямований на порушення конституційних прав і свобод позивача, мало місце незаконне заволодіння майном позивача і порушення конституційної гарантії права власності;

в лютому 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» подало клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду;

клопотання АТ КБ «ПриватБанк» мотивоване наявністю виключної проблеми, а саме:

1) будь-які висновки Верховного Суду у справі, що переглядається щодо правових наслідків укладення Договору про придбання акцій № 95/2016 від 20 грудня 2016 року матимуть значення при вирішенні усіх інших справ, які перебувають у провадженні судів України та стосуються правовідносин, пов`язаних з укладенням 20 грудня 2016 року в процедурі виведення неплатоспроможного банку з ринку за участі Держави згідно з положеннями частини шостої статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» договорів про придбання акцій, умови яких погоджені Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 2887;

2) задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 у цій справі в частині розірвання договорів депозитних вкладів та стягнення з банку грошових коштів, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про нікчемність договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року в силу статті 228 ЦК України у зв`язку з порушенням при його підписанні конституційних прав і свобод позивача, а саме права власності, гарантованого в статті 41 Конституції України, незаконним заволодінням майном;

3) виключна правова проблема полягає саме в можливості визнання нікчемним правочину - договору про придбання акцій, укладеного в процедурі виведення неплатоспроможного банку з ринку за участі Держави відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

4) договори про придбання акцій від 20 грудня 2016 року розглядаються судами України як оспорювані, підтвердженням чого є значна кількість судових справ.

У вересні 2022 року ОСОБА_1 подала заперечення на клопотання АТ КБ «ПриватБанк» передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, які підписані представником Левченком О. В. Заперечення мотивовані тим, що питання нікчемності правочину з приводу якого вказує АТ КБ «ПриватБанк» про наявність виключних правових проблем взагалі ніяк не впливає на вирішення справи. Оскільки, навіть якщо б суд не надавав йому ніякої оцінки та не вказував про нікчемність - це не призвело б до інших результатів при вирішенні справи. Наявність повноважень у представників ФГВФО на підписання договору № 95/2016 від 20 грудня 2016 року не спростовує того факту, що вказаний договір не був підставою для переказів коштів з рахунків позивача.

Щодо ефективного способу захисту

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У разі прийняття закону, що припиняє право власності на певне майно, шкода, завдана власникові такого майна, відшкодовується державою у повному обсязі (стаття 1170 ЦК України).

У доктрині приватного права зауважується, що «загально прийнято виходити з того, що закон є правовим, тобто у разі прийняття закону про позбавлення права власності не може йтися про протиправність таких дій (хоча не можна виключати й винятки з цієї позиції). Тому наслідком цього є не відповідальність як санкція за протиправну діяльність (в тому числі нормотворчу), а відшкодування шкоди власникові» (див.: Цивільний кодекс України: Науково-практичний коментар (пояснення, тлумачення, рекомендації з використанням позицій вищих судових інстанцій, Міністерства юстиції, науковців, фахівців) / За ред. проф. І. В. Спасибо-Фатєєвої. - Х. : Право, 2014. - Том 11: Недоговірні зобов`язання. - С. 116).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном (стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення (SUK v. UKRAINE, № 10972/05, § 22, ЄСПЛ, від 10 березня 2011 року). Стосовно банківських вкладів Європейський суд з прав людини вважає, що вони беззаперечно становлять «майно», яке належить заявникам згідно зі статтею 1 Протоколу №1 і не заперечується, що заявники можуть забрати ці кошти разом з відповідними процентами, якщо забажають (GAYDUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 45526/99, 46099/99, 47088/99, 47176/99, 47177/99, 48018/99, 48043/99, 48071/99, 48580/99, 48624/99, 49426/99, 50354/99, 51934/99, 51938/99, 53423/99, 53424/99, 54120/00, 54124/00, 54136/00, 55542/00, 56019/00, ЄСПЛ, від 02 липня 2002 року).

Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку» від 16 липня 2015 року № 629-VIII, яким Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» було доповнено статтею 41-1 та викладено її в новій редакції відповідно, встановив механізм втручання держави в майнові права шляхом закріплення права державної організації (установи, закладу) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб»:

розпорядитися необтяженими грошовими зобов`язаннями банку перед учасниками та пов`язаними з банком особами, а також необтяженими грошовими зобов`язаннями перед юридичними і фізичними особами, які не є пов`язаними з банком особами (крім коштів за поточними та депозитними рахунками таких осіб), а також необтяженими грошовими зобов`язаннями банку перед пов`язаними з банком особами шляхом обміну зазначених зобов`язань на акції додаткової емісії банку (частина шоста статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції Закону України № 629-VIII);

продати акції неплатоспроможного банку Міністерству фінансів України у повному обсязі (або частку, яка не належить державі) за 1 гривню у випадку якщо регулятивний капітал банку, розрахований з урахуванням сформованих резервів банку на покриття збитків за активними банківськими операціями та визначеної Національним банком України величини кредитного ризику за всіма активними банківськими операціями, а також обміну зобов`язань на акції додаткової емісії банку (у разі здійснення такого обміну), залишається від`ємним чи нульовим (частина шоста статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції Закону України № 629-VIII).

З точки зору вимоги пропорційності таке втручання в майнові права особи (фізичної чи юридичної):

є законним, оскільки такі механізми встановлені законами України, а процедура здійснення відповідних дій достатньо доступна, точна та передбачувана в її застосуванні;

переслідувало легітимну мету запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи та вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку;

було необхідним, оскільки запровадження відповідних механізмів здійснювалось у зв`язку з тим, що протягом банківська система зіткнулася із значними складнощами, пов`язаними, зокрема, із зниженням реального ВВП, падінням промислового виробництва, незбалансованістю державних фінансів, падінням доходів населення, на низькому рівні також залишалися як попит на кредити, так і рентабельність банківського бізнесу, що могло призвести до збільшення кількості банків, які підпадають під ознаки проблемних і неплатоспроможних та обумовило необхідність урегулювання на законодавчому рівні питань щодо створення ефективних механізмів, здатних забезпечити стабільність банківської системи під час кризових явищ і запобігти погіршенню ситуації на грошово-кредитному ринку внаслідок зловживань з боку його учасників. У разі виникнення загроз для стабільності банківської системи спрямувати зусилля на створення умов для негайної капіталізації банків та припинення вчинення операцій, які можуть негативно вплинути на грошово-кредитний ринок.

За схожих обставин Європейський суд з прав людини вказав, що «перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавляти майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держава має право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Крім того, принцип верховенства права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, закладений в усіх статтях Конвенції. Принцип законності також передбачає певну якість застосовних положень національного законодавства. У зв`язку з цим слід зазначити, що коли мова йде про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції вказує на ту саму ідею, що й Конвенція будь-де у тексті при використанні цього терміну. З цього випливає, що правові норми, на яких ґрунтується втручання, повинні бути достатньо доступними, точними та передбачуваними в їх застосуванні. Зокрема, норма є «передбачуваною», коли вона забезпечує певний рівень захисту від свавільного втручання органів державної влади» (CASE OF SVIT ROZVAG, TOV AND OTHERS v. UKRAINE № 13290/11 and 2 others, § 156-157, ЄСПЛ, від 27 червня 2019 року).

Європейський суд з прав людини зазначив, що «відсутність достатнього перехідного періоду та будь-якого відшкодування були факторами, що призвели до встановлення Судом порушень статті 1 Першого протоколу до Конвенції у попередніх справах, які стосувалися анулювання ліцензій за відсутності будь-якого порушення законодавства власниками ліцензій (див., наприклад, згадані рішення у справах «С.Ц. Антарес ОСОБА_12 та С.Ц. Трасроби С.Р.Л.» (S.C. Antares Transport S.A. and S.C. Transroby S.R.L. v. Romania), пункти 45 і 49, та «Векони проти Угорщини» (<…>), пункт 35). Суд не вбачає підстав для іншого висновку у цій справі. Подальші аспекти застосованого до заявників заходу підвели Суд до висновку, що він був непропорційним і наклав на них індивідуальний та надмірний тягар. Про вчинення заявниками або їхніми працівниками будь-яких правопорушень ніколи не стверджувалося. Жодної грошової компенсації або будь-яких інших компенсаційних заходів не передбачалося. Відсутність відшкодування поширилася навіть на прямі витрати, встановлені самою державою за право упродовж певного періоду часу здійснювати діяльність, яку пізніше держава вирішила заборонити, зокрема плату за ліцензію. За таких обставин застосований до заявників захід був непропорційним, перш за все, через якість процесу прийняття рішень, який призвів до його застосування, відсутність будь-яких компенсаційних заходів, навіть щодо прямих витрат, встановлених самою державою, та відсутність належного перехідного періоду (CASE OF SVIT ROZVAG, TOV AND OTHERS v. UKRAINE № 13290/11 and 2 others, § 171-172, 174, 179-180. ЄСПЛ, від 27 червня 2019 року).

Тлумачення статті 1170 ЦК України, з урахуванням принципу розумності та практики Європейського суд з прав людини, свідчить, що:

положення статті 1170 ЦК України мають застосовуватись також щодо припинення майнових прав, в тому числі прав на банківські вклади;

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку» від 16 липня 2015 року № 629-VIII, яким Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» доповнено статтею 41-1, було припинено майнові права;

ефективним способом захисту прав особипов`язаної з банком у зв`язку з обміном зобов`язань банку перед цими особами на акції додаткової емісії банку та наступним відчуженням акцій неплатоспроможного банку Міністерству фінансів України у повному обсязі (або частку, яка не належить державі) за 1 грн, майнові права якої припинені на підставі статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції Закону України № 629-VIII є відшкодування шкоди;

належним відповідачем за вимогою про відшкодування шкоди у разі прийняття закону, що припиняє майнові права, є держава;

з точки зору вимог до ефективного способу захисту виключається застосування конструкцій нікчемності чи оспорюваності договорів про придбання акцій укладених на підставі частини шостої статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Щодо застосування конструкції недійсності договору

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Тлумачення частини першої статті 228 ЦК України свідчить, що при вчиненні правочину, що порушує публічний порядок, відбувається, перш за все, порушення вимог актів, що закріплюють окремі елементи публічного порядку, такі як, зокрема, Конституція України, Кримінальний кодекс України, Кодекс України про адміністративні правопорушення. Термін «публічний порядок» необхідно розуміти як оціночний критерій, елементи якого закріплені в публічно-правових нормативних актах держави, що визначають основи державного ладу, політичної системи та економічної безпеки держави. Тому правовий захист не надається жодним правам чи інтересам, які могли б виникнути з дії, що порушує публічний порядок.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;

наявність підстав для оспорення правочину;

встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Обміркувавши викладене, колегія суддів зауважує, що:

конструкція недійсності договору необхідна для того, що не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. При цьому, очевидно, що в основі конструкції недійсності (нікчемності та оспорюваності), як правило, перебуває порушення норми ЦК чи іншого закону;

в тому разі, якщо правочин вчиняється на підставі закону, який по суті «формує» публічний порядок (стаття 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), оскільки його прийняття переслідувало легітимну мету запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи та вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, то правочин (договір про придбання акцій укладених на підставі частини шостої статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») не може бути кваліфікований як нікчемний на підставі статті 228 ЦК України;

оспорюваність правочину в своїй основі засновується, як правило, на недотриманні правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах. У випадку, якщо правочин вчиняється на підставі закону (стаття 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), конструкція оспорюваності правочину не може бути застосована.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у практиці Касаційного господарського суду сформувався протилежний підхід до ефективного способу захисту в такій категорії справ та необхідності оспорювання договорів про придбання акцій укладених на підставі частини шостої статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Зокрема:

(1) в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 листопада 2020 року по справі № 910/8012/17 договір про придбання акцій укладений на підставі норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кваліфікований як оспорюваний, висновків про його нікчемність Верховний Суд не робив:

«Предметом спору в цій справі є матеріально-правова вимога THEO Worldwide Corp до ПАТ КБ «Приватбанк» та UK SPV Credit Finance plc про стягнення 663 000,00 доларів США та визнання недійсним в частині договору №63/2016 про придбання акцій від 20.12.2016. Підставою позовної вимоги про визнання недійсним в частині договору №63/2016 про придбання акцій від 20.12.2016 є зокрема те, що такий договір був укладений з порушенням частини 3 статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), оскільки грошові зобов`язання ПАТ КБ "Приватбанк" перед компанією UK SPV Credit Finance plc з повернення отриманих кредитних коштів були обтяженими. [...] спір у цій справі, зокрема щодо встановлення наявності чи відсутності обтяження грошових зобов`язань банку, стосується приватноправових відносин, що виникли між іноземними юридичними особами, а отже містять іноземний елемент. [...] суд першої інстанції встановивши також, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не мав повноважень (правових підстав) на вчинення оспорюваного правочину, а відтак і не мав права уповноважувати представників на його укладення, дійшов висновку, що договір №63/2016 від 20.12.2016 вчинений також з порушенням частини 1 статті 238 Цивільного кодексу України. Крім того, місцевий господарський встановив, що як ОСОБА_3 , так і ОСОБА_13 , вчиняючи оспорюваний правочин діяли як представники Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, тобто мало місце фактично вчинення такого договору одноособово Фондом, що суперечить приписам частини 3 статті 238 ЦК України. Суд апеляційної інстанції наведених висновків суду першої інстанції не спростував. Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції в цій частині необґрунтованими»;

(2) у пунктах 52-54 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13 лютого 2018 року по справі № 916/174/17 зроблено висновок, що: «зазначені доводи скаржника щодо порушення його права власності та укладення Договору №30/2016 з метою незаконного заволодіння майном не відповідають встановленим судами першої та апеляційної інстанцій обставинам щодо придбання за грошові кошти з відповідних рахунків позивача у ПАТ КБ «Приватбанк» акцій додаткової емісії зазначеного банку відповідно до приписів статті 411 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Тобто списання коштів з відповідних рахунків позивача здійснено за наявності відповідної правової підстави - договору про придбання акцій, укладеного на виконання вимог закону. Щодо твердження скаржника про те, що наведена норма Закону не дозволяє дійти однозначного висновку про наявність у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб права розпоряджатись коштами на поточних та депозитних рахунках юридичних та фізичних осіб як пов`язаних з банком, так і не пов`язаних з ним, Суд зазначає наступне. Зі змісту частини 6 статті 411 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вбачається, що Фонд має право розпоряджатися (шляхом обміну на акції додаткової емісії банку) необтяженими грошовими зобов`язаннями банку як перед пов`язаними особами, так і перед юридичними та фізичними особами, що не пов`язані з банком. Водночас окреме зазначення у наведеній правовій нормі про зобов`язання кожної з вказаних груп осіб із застосуванням розділового сполучника «а» дає підстави для висновку про неоднакове правове регулювання правовідносин щодо відповідних необтяжених грошових зобов`язань банку в залежності від особи кредитора таких зобов`язань та встановлення виключення щодо коштів за поточними та депозитними рахунками саме стосовно осіб, що не пов`язані з банком.

Зі змісту частини 6 статті 411 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вбачається, що Фонд має право розпоряджатися (шляхом обміну на акції додаткової емісії банку) необтяженими грошовими зобов`язаннями банку як перед пов`язаними особами, так і перед юридичними та фізичними особами, що не пов`язані з банком. Водночас окреме зазначення у наведеній правовій нормі про зобов`язання кожної з вказаних груп осіб із застосуванням розділового сполучника «а» дає підстави для висновку про неоднакове правове регулювання правовідносин щодо відповідних необтяжених грошових зобов`язань банку в залежності від особи кредитора таких зобов`язань та встановлення виключення щодо коштів за поточними та депозитними рахунками саме стосовно осіб, що не пов`язані з банком. Виходячи з викладеного, Суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Договору №30/2016 та стягнення у зв`язку з цим відповідних грошових коштів, адже зазначений договір укладений Фондом гарантування вкладів фізичних осіб від імені позивача із застосуванням повноважень, які виникли відповідно до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Доводи скаржника щодо недотримання судами першої та апеляційної інстанцій вимог зазначеного Закону та інших норм матеріального права не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи»;

(3) у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2020 року у справі № 910/8012/17 за позовом ТTHEO Worldwide Corp до АТ КБ «ПриватБанк», UK SPV Credit Finance plc про визнання недійсним в частині договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року, укладеного в процедурі виведення неплатоспроможного банку з ринку за участі Держави уповноваженими особами Фонду, що діяли на підставі Рішення Фонду № 2887 та стягнення 663 000,00 доларів США за результатом розгляду касаційних скарг АТ КБ «ПриватБанк», НБУ та Міністерства фінансів України, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду задовольнив частково касаційні скарги у справі № 910/8012/17: скасував постанову Північного апеляційного господарського суду від 21 січня 2019 року та рішення господарського суду міста Києва від 28 березня 2018 року у справі № 910/8012/17 в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року, а справу в цій частині направив на новий розгляд до господарського суду міста Києва, в іншій частині (про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення збитків) постанову Північного апеляційного господарського суду від 21 січня 2019 року у справі № 910/8012/17 залишив без змін;

(4) у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 904/272/17 Верховний Суд дійшов наступних висновків з приводу договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року: «24. З огляду на наведені положення чинного законодавства, враховуючи те, що судами попередніх інстанцій було встановлено обставини щодо; (І) (5) укладення на виконання зазначеного рішення Фонду та приписів ст. 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» договору №28/16 від 20 грудня 2016 року між АТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Пром Гарант Плюс»; Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо правомірності списання з депозитного рахунку ТОВ «Пром Гарант Плюс» суми в загальному розмірі 15 294 169,13 грн на виконання договору № 28/16 від 20 грудня 2016 року про придбання акцій. 25. При цьому Верховний Суд зазначає, що нормами статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та статті 237 Цивільного кодексу України передбачено виникнення представництва як підстави для вчинення правочину однією стороною від імені другої сторони не лише з договору чи акта органу юридичної особи, а й безпосередньо із закону та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства, зокрема, укладення уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб договорів про придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного банку від імені пов`язаних осіб такого банку. Наведеним спростовуються доводи скаржника щодо неукладення ним спірного договору та/або його нікчемності. 26. Окрім того. Верховним Судом відхиляються доводи скаржника щодо порушення судами попередніх інстанцій частини 6 статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки з її змісту вбачається, що Фонд має право розпоряджатися (шляхом обміну на акції додаткової емісії банку) необтяженими грошовими зобов`язаннями банку як перед пов`язаними особами, так і перед юридичними та фізичними особами, що не пов`язані з банком».

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 листопада 2020 року по справі № 910/8012/17; в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13 лютого 2018 року по справі № 916/174/17; в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2020 року у справі № 910/8012/17; в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 904/272/17 та зробити висновок про те, що:

«положення статті 1170 ЦК України мають застосовуватись також щодо припинення майнових прав, в тому числі прав на банківські вклади;

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку» від 16 липня 2015 року № 629-VIII, яким Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» доповнено статтею 41-1, було припинено майнові права;

ефективним способом захисту прав особипов`язаної з банком у зв`язку з обміном зобов`язань банку перед цими особами на акції додаткової емісії банку та наступним відчуженням акцій неплатоспроможного банку Міністерству фінансів України у повному обсязі (або частку, яка не належить державі) за 1 грн, майнові права якої припинені на підставі статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції Закону України № 629-VIII є відшкодування шкоди на підставі статті 1170 ЦК України;

належним відповідачем за вимогою про відшкодування шкоди у разі прийняття закону, що припиняє майнові права, є держава;

з точки зору вимог до ефективного способу захисту виключається застосування конструкцій нікчемності чи оспорюваності договорів про придбання акцій укладених на підставі частини шостої статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

конструкція недійсності договору необхідна для того, що не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. При цьому, очевидно, що в основі конструкції недійсності (нікчемності та оспорюваності), як правило, перебуває порушення норми ЦК чи іншого закону;

в тому разі, якщо правочин вчиняється на підставі закону, який по суті «формує» публічний порядок (стаття 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), оскільки його прийняття переслідувало легітимну мету запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи та вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, то правочин (договір про придбання акцій укладених на підставі частини шостої статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») не може бути кваліфікований як нікчемний на підставі статті 228 ЦК України;

оспорюваність правочину в своїй основі засновується, як правило, на недотриманні правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах. У випадку, якщо правочин вчиняється на підставі закону (стаття 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), конструкція оспорюваності правочину не може бути застосована».

Щодо наявності виключної правової проблеми

Згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду виключна правова проблема має, як правило, оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного критеріїв.

Кількісний критерій ілюструє той факт, що така проблема постала не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема.

З погляду якісного критерію на виключність правової проблеми можуть вказувати: 1) відсутність чи неефективність процесуальних механізмів її вирішення, що зумовлює необхідність використання повноважень Великої Палати Верховного Суду (процесуальний аспект); 2) відсутність чи неефективність матеріальних гарантій реалізації, охорони та захисту фундаментальних прав і свобод, внаслідок чого обґрунтованість обмежень останніх може зумовлювати необхідність використання повноважень Великої Палати Верховного Суду (матеріальний аспект).

Виключна правова проблема є такою, що впливає на застосування норм права у подібних та/або у тотожних правовідносинах судами декількох юрисдикцій у зв`язку з чим її невирішення призведе до різного тлумачення або застосування судами норм права та неоднакового вирішення спорів за однаковими фактичними обставинами та правовим регулюванням.

Колегія суддів вважає, що передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики з урахуванням кількості справ, які перебувають на розгляді в судах різної юрисдикції.

Зокрема, в судах господарської юрисдикції:

справа № 910/17292/19 за позовом ТОВ «ІММЕ» до АТ КБ «ПриватБанк» та Міністерства фінансів України про визнання недійсним з моменту укладення Договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року та Акту приймання-передавання за Договором про придбання акцій від 20 грудня 2016 року, визнання недійсним з моменту укладення Договору купівлі-продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року та Акту виконання зобов`язань до Договору купівлі- продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року, що укладені між Державою в особі Міністерства фінансів України та усіма особами, які станом на 21 грудня 2016 року, були власниками простих іменних акцій АТ КБ «ПриватБанк;

справа № 910/17297/19 за позовом ТОВ «Приватофис» до АТ КБ «ПриватБанк» та Міністерства фінансів України про визнання недійсним з моменту укладення Договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року та Акту приймання-передавання за Договором про придбання акцій від 20 грудня 2016 року, визнання недійсним з моменту укладення Договору купівлі-продажу акцій банку № БВ- 744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року та Акту виконання зобов`язань до Договору купівлі- продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року, що укладені між Державою в особі Міністерства фінансів України та усіма особами, які станом на 21 грудня 2016 року, були власниками простих іменних акцій АТ КБ «ПриватБанк»;

справа № 910/17547/19 за позовом ТОВ «Компанія «Дніпроавіасервіс» до АТ КБ «ПриватБанк» та Міністерства фінансів України про визнання недійсними договорів;

справа № 910/17735/19 за позовом Brimmilton limited до АТ КБ «ПриватБанк» та Міністерства фінансів України про визнання недійсним з моменту укладення Договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року та Акту приймання-передавання за Договором про придбання акцій від 20 грудня 2016 року, визнання недійсним з моменту укладення Договору купівлі-продажу акцій банку № БВ- 744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року та Акту виконання зобов`язань до Договору купівлі- продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року, що укладені між Державою в особі Міністерства фінансів України та усіма особами, які станом на 21 грудня 2016 року, були власниками простих іменних акцій АТ КБ «ПриватБанк;

справа № 910/17717/19 за позовом CRAENTEX INVESTMENTS LTD до АТ КБ «ПриватБанк» та Міністерства фінансів України про визнання недійсним з моменту укладення Договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року та Акту приймання-передавання за Договором про придбання акцій від 20 грудня 2016 року, визнання недійсним з моменту укладення Договору купівлі-продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року та Акту виконання зобов`язань до Договору купівлі- продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року, що укладені між Державою в особі Міністерства фінансів України та усіма особами, які станом на 21 грудня 2016 року, були власниками простих іменних акцій АТ КБ «ПриватБанк;

справа № 910/17888/19 за позовом DEMACO HOLDINGS LTD до АТ КБ «ПриватБанк» та Міністерства фінансів України про визнання недійсним з моменту укладення Договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року та Акту приймання-передавання за Договором про придбання акцій від 20 грудня 2016 року, визнання недійсним з моменту укладення Договору купівлі-продажу акцій банку № БВ- 744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року та Акту виконання зобов`язань до Договору купівлі- продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року, що укладені між Державою в особі Міністерства фінансів України та усіма особами, які станом на 21 грудня 2016 року, були власниками простих іменних акцій АТ КБ «ПриватБанк»;

справа № 910/18219/19 за позовом ОСОБА_14 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, АТ КБ «ПриватБанк» та Міністерства фінансів України про визнання недійсним з моменту укладення Договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року та Акту приймання-передавання за Договором про придбання акцій від 20 грудня 2016 року, визнання недійсним з моменту укладення Договору купівлі-продажу акцій банку № БВ- 744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року та Акту виконання зобов`язань до Договору купівлі- продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року, що укладені між Державою в особі Міністерства фінансів України та усіма особами, які станом на 21 грудня 2016 року, були власниками простих іменних акцій АТ КБ «ПриватБанк;

справа № 910/17541/19 за позовом ТОВ «КС Групп» до АТ КБ «ПриватБанк» та Міністерства фінансів України про визнання недійсним Договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року та Акту приймання-передавання за Договором про придбання акцій від 20 грудня 2016 року, визнання недійсним Договору купівлі-продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року та Акту виконання зобов`язань до Договору купівлі- продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року, що укладені між Державою в особі Міністерства фінансів України та усіма особами, які станом на 21 грудня 2016 року, були власниками простих іменних акцій АТ КБ «ПриватБанк;

справа № 910/18206/19 за позовом ОСОБА_15 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, АТ КБ «ПриватБанк» та Міністерства фінансів України про визнання недійсним з моменту укладення Договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року, визнання недійсним Договору купівлі-продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року;

справа № 910/18209/19 за позовом ОСОБА_16 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, АТ КБ «ПриватБанк» та Міністерства фінансів України про визнання недійсним з моменту укладення Договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року, визнання недійсним Договору купівлі-продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року;

справа № 910/17826/19 за позовом LLC MICADO GEORGIA до АТ КБ «ПриватБанк» та Міністерства фінансів України про визнання недійсними договорів;

справа № 910/17722/19 за позовом PRIMECAP CYPRUS LTD до АТ КБ «ПриватБанк» та Міністерства фінансів України про визнання недійсним з моменту укладення Договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року та Акту приймання-передавання за Договором про придбання акцій від 20 грудня 2016 року, визнання недійсним з моменту укладення Договору купівлі-продажу акцій банку № БВ- 744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року та Акту виконання зобов`язань до Договору купівлі- продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року, що укладені між Державою в особі Міністерства фінансів України та усіма особами, які станом на 21 грудня 2016 року, були власниками простих іменних акцій АТ КБ «ПриватБанк»;

справа № 910/18208/19 за позовом ОСОБА_17 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, АТ КБ «ПриватБанк» та Міністерства фінансів України про визнання недійсним з моменту укладення Договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року, визнання недійсним з моменту укладення Договору купівлі-продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року, що укладений між Державою в особі Міністерства фінансів України та усіма особами, які станом на 21 грудня 2016 року, були власниками простих іменних акцій АТ КБ «ПриватБанк;

справа № 910/17708/19 за позовом DILORSANO CONSULTING LTD до АТ КБ «ПриватБанк» та Міністерства фінансів України про визнання недійсним з моменту укладення Договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року та Акту приймання-передавання за Договором про придбання акцій від 20 грудня 2016 року, визнання недійсним з моменту укладення Договору купівлі-продажу акцій банку № БВ- 744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року та Акту виконання зобов`язань до Договору купівлі- продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року, що укладені між Державою в особі Міністерства фінансів України та усіма особами, які станом на 21 грудня 2016 року, були власниками простих іменних акцій АТ КБ «ПриватБанк»;

справа № 910/17892/19 за позовом ТОВ «Оптімус Плюс» до Міністерства фінансів України про визнання недійсним договору;

справа № 910/17712/19 за позовом Carnton Commercial LTD до АТ КБ «ПриватБанк» та Міністерства фінансів України про визнання недійсним з моменту укладення Договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року та Акту приймання-передавання за Договором про придбання акцій від 20 грудня 2016 року, визнання недійсним з моменту укладення Договору купівлі-продажу акцій банку № БВ- 744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року та Акту виконання зобов`язань до Договору купівлі- продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року, що укладені між Державою в особі Міністерства фінансів України та усіма особами, які станом на 21 грудня 2016 року, були власниками простих іменних акцій АТ КБ «ПриватБанк»;

справа № 910/17561/19 за позовом ТОВ «Хім-Ойл-Транзит-Юкрейн» до Міністерства фінансів України про визнання недійсним з моменту укладення договору купівлі-продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року та акту виконання зобов`язань до договору купівлі-продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року, що укладені між Державою в особі Міністерства фінансів України та усіма особами, які станом на 21 грудня 2016 були власниками простих іменних акцій АТ КБ «ПриватБанк», від імені яких діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ КБ «ПриватБанк» Шевченко А. М., в інтересах та за рахунок якої діяло АТ АБ «Укргазбанк», в частині, що стосується прав та інтересів позивача;

справа № 910/17625/19 за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Філіон» до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, АТ КБ «ПриватБанк» та Міністерства фінансів України про визнання недійсним з моменту укладення Договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року та Акту приймання-передавання за Договором про придбання акцій від 20 грудня 2016 року, визнання недійсним з моменту укладення Договору купівлі-продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року та Акту виконання зобов`язань до Договору купівлі- продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року, що укладені між Державою в особі Міністерства фінансів України та усіма особами, які станом на 21 грудня 2016 року, були власниками простих іменних акцій АТ КБ «ПриватБанк;

справа № 910/17563/19 за позовом ТОВ «Партнер-Експі» до АТ КБ «ПриватБанк» та Міністерства фінансів України про визнання недійсним з моменту укладення Договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року та Акту приймання-передавання за Договором про придбання акцій від 20 грудня 2016 року, визнання недійсним з моменту укладення Договору купівлі-продажу акцій банку № БВ- 744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року та Акту виконання зобов`язань до Договору купівлі- продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року, що укладені між Державою в особі Міністерства фінансів України та усіма особами, які станом на 21 грудня 2016 року, були власниками простих іменних акцій АТ КБ «ПриватБанк;

справа № 910/17893/19 за позовом ELADO LIMITED до АТ КБ «ПриватБанк» та Міністерства фінансів України про визнання недійсними договорів;

справа № 910/18139/19 за позовом Saviento Investments LTD до АТ КБ «ПриватБанк» та Міністерства фінансів України про визнання недійсним з моменту укладення Договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року та Акту приймання-передавання за Договором про придбання акцій від 20 грудня 2016 року, визнання недійсним з моменту укладення Договору купівлі-продажу акцій банку № БВ- 744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року та Акту виконання зобов`язань до Договору купівлі- продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року, що укладені між Державою в особі Міністерства фінансів України та усіма особами, які станом на 21 грудня 2016 року, були власниками простих іменних акцій АТ КБ «ПриватБанк;

справа № 910/18212/19 за позовом ОСОБА_18 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, АТ КБ «ПриватБанк» та Міністерства фінансів України про визнання недійсним з моменту укладення Договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року та Акту приймання-передавання за Договором про придбання акцій від 20 грудня 2016 року, визнання недійсним з моменту укладення Договору купівлі-продажу акцій банку № БВ- 744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року та Акту виконання зобов`язань до Договору купівлі- продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року, що укладені між Державою в особі Міністерства фінансів України та усіма особами, які станом на 21 грудня 2016 року, були власниками простих іменних акцій АТ КБ «ПриватБанк;

справа № 910/17633/19 за позовом ТОВ «Пром Гарант Плюс» до АТ КБ «ПриватБанк» та Міністерства фінансів України про визнання недійсним з моменту укладення Договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року та Акту приймання-передавання за Договором про придбання акцій від 20 грудня 2016 року, визнання недійсним з моменту укладення Договору купівлі-продажу акцій банку № БВ- 744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року та Акту виконання зобов`язань до Договору купівлі- продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року, що укладені між Державою в особі Міністерства фінансів України та усіма особами, які станом на 21 грудня 2016 року, були власниками простих іменних акцій АТ КБ «ПриватБанк;

справа № 910/17885/19 за позовом Hangli International Holdings Limited до АТ КБ «ПриватБанк» та Міністерства фінансів України про визнання недійсним з моменту укладення Договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року та Акту приймання-передавання за Договором про придбання акцій від 20 грудня 2016 року, визнання недійсним з моменту укладення Договору купівлі-продажу акцій банку № БВ- 744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року та Акту виконання зобов`язань до Договору купівлі- продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року, що укладені між Державою в особі Міністерства фінансів України та усіма особами, які станом на 21 грудня 2016 року, були власниками простих іменних акцій АТ КБ «ПриватБанк;

справа № 910/17887/19 за позовом VELIONA TRADING LTD до АТ КБ «ПриватБанк» та Міністерства фінансів України про визнання недійсним з моменту укладення Договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року та Акту приймання-передавання за Договором про придбання акцій від 20 грудня 2016 року, визнання недійсним з моменту укладення Договору купівлі-продажу акцій банку № БВ- 744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року та Акту виконання зобов`язань до Договору купівлі- продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року, що укладені між Державою в особі Міністерства фінансів України та усіма особами, які станом на 21 грудня 2016 року, були власниками простих іменних акцій АТ КБ «ПриватБанк;

справа № 910/17549/19 за позовом ТОВ «Чорноморський рибний порт» до Міністерства фінансів України про визнання недійсним Договору купівлі-продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року та Акту виконання зобов`язань;

справа № 910/18210/19 за позовом ОСОБА_19 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, АТ КБ «ПриватБанк» та Міністерства фінансів України про визнання недійсним Договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року, визнання недійсним Договору купівлі-продажу акцій банку № БВ- 744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року , що укладені між Державою в особі Міністерства фінансів України та усіма особами, які станом на 21 грудня 2016 року, були власниками простих іменних акцій АТ КБ «ПриватБанк;

справа № 910/17544/19 за позовом ТОВ «Компанія з управління активами «Фінансовий вектор» до АТ КБ «ПриватБанк» та Міністерства фінансів України про визнання недійсним з моменту укладення Договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року та Акту приймання-передавання за Договором про придбання акцій від 20 грудня 2016 року, визнання недійсним з моменту укладення Договору купівлі-продажу акцій банку № БВ- 744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року та Акту виконання зобов`язань до Договору купівлі- продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року, що укладені між Державою в особі Міністерства фінансів України та усіма особами, які станом на 21 грудня 2016 року, були власниками простих іменних акцій АТ КБ «ПриватБанк»;

справа № 910/17549/19 за позовом ТОВ «Чорноморський рибний порт» до Міністерства фінансів України про визнання недійсним Договору купівлі-продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року та Акту виконання зобов`язань;

справа № 910/19005/19 за позовом Birmington Investing In до Міністерства фінансів України про визнання недійсним Договору купівлі-продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року та Акту виконання зобов`язань;

справа № 910/18211/19 за позовом ОСОБА_20 до АТ КБ «Приватбанк», Міністерства фінансів України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання недійсним договорів;

справа № 910/17713/19 за позовом Spintrex Holdinfs LTD до АТ КБ «ПриватбБанк» про визнання недійсним з моменту укладення договору про придбання акцій № 68/2016 від 20 грудня 2016 року та акту приймання-передавання за договором про придбання акцій № 68/2016 від 20 грудня 2016 року; визнання недійсним з моменту укладення договору купівлі-продажу акцій банку № БВ- 744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року та акту виконання зобов`язань до договору купівлі-продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 від 21 грудня 2016 року, що укладені між Державою Україна в особі Міністерства фінансів України та усіма особами, які станом на 21 грудня 2016 року, були власниками простих іменних акцій АТ КБ «Приватбанк», від імені яких діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ КБ «Приватбанк» Шевченко А. М. в інтересах та за рахунок якої діяло ПАТ АБ «Укргазбанк», в частині, що стосується прав та інтересів Spintrex Holdinfs LTD;

справа № 910/17630/19 за позовом ТОВ «Реватіс» до АТ КБ «Приватбанк», Міністерства фінансів України про визнання недійсними договорів.

В судах цивільної юрисдикції:

справа № 826/20221/16-ц за позовом ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 до Національного Банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ КБ «ПриватБанк» Соловйової Н. А., Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ КБ «ПриватБанк» Шевченко А. М., Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ КБ «ПриватБанк» Славкіної М. А., АТ КБ «ПриватБанк», Кабінету Міністрів України, ПАТ «Укргазбанк», за участі Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування рішень, поворот їх виконання;

справа № 201/430/17 за позовом ОСОБА_27 до АТ КБ «ПриватБанк», Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України про стягнення грошових коштів і збитків, визнання протиправними і скасування рішень та наказу, визнання недійсним договору про придбання акцій;

справа № 201/5856/17 за позовом ОСОБА_9 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення збитків та компенсацію моральної шкоди.

При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.

Обміркувавши викладене, враховуючи виключне значення проблеми, що виникла як для забезпечення єдності судової практики, так і для стабільності банківського сектору економіки в умовах надкритичних випробувань, колегія суддів зобов`язана звернутися до використання повноважень Великої Палати Верховного Суду, задля забезпечення сталості та єдності судової практики,щодо вирішення виключної правової проблеми, якаполягає в наступному:

(1) чи може бути кваліфікований (та чи є необхідною така кваліфікація!?) як нікчемний на підставі частини другої статті 228 ЦК України, договір про придбання акцій в пов`язаної особи укладений у зв`язку з виведення з ринку неплатоспроможного банку за участю держави та із застосуванням повноважень державної організації (установа, заклад) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб», які виникли відповідно до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

(2) чи може бути кваліфікований (та чи є необхідною така кваліфікація!?) як оспорюваний договір про придбання акцій в пов`язаної особи укладений у зв`язку з виведення з ринку неплатоспроможного банку за участю держави та із застосуванням повноважень державної організації (установа, заклад) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб», які виникли відповідно до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

(3) який ефективний спосіб захисту прав особипов`язаної з банком у зв`язку з обміном зобов`язань банку перед цими особами на акції додаткової емісії банку та наступним відчуженням акцій неплатоспроможного банку Міністерству фінансів України у повному обсязі (або частку, яка не належить державі) за 1 грн, майнові права якої припинені на підставі статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції Закону України № 629-VIII.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, від 28 жовтня 1999 року).

Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року).

Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, від 22 листопада 1995 року).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, від 21 жовтня 2013 року).

Тому колегія суддів вважає, що очевидна необхідність формування єдиної правозастосовчої практики у справах про оспорювання договорів про придбання акцій банком в пов`язаної особи укладених у зв`язку з виведення з ринку неплатоспроможного банку за участю держави та із застосуванням повноважень державної організації (установа, заклад) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб», які виникли відповідно до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» щодо ефективного способу захисту для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень, а тому справа містить виключну правову проблему і її вирішення необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, а також задля запобігання судових помилок у зв`язку з неправильною кваліфікацією відповідних правочинів як нікчемних.

Щодо оприлюднення судових рішень

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 826/20221/16-а вказано, що:

«141. Відповідно до частини другої статті 2 цього Закону якщо судовий розгляд відбувався у закритому судовому засіданні, судове рішення оприлюднюється з виключенням інформації, яка за рішенням суду щодо розгляду справи в закритому судовому засіданні підлягає захисту від розголошення. Відповідно до частини четвертої статті 4 цього Закону обмеження права вільного користування офіційним вебпорталом судової влади України допускається настільки, наскільки це необхідно для захисту інформації, яка за рішенням суду щодо розгляду справи у закритому судовому засіданні підлягає захисту від розголошення. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 7 цього Закону у текстах судових рішень, що відкриті для загального доступу, не може бути розголошена інформація, для забезпечення захисту якої розгляд справи або вчинення окремих процесуальних дій відбувалися у закритому судовому засіданні. Такі відомості замінюються літерними або цифровими позначеннями.

142. При цьому Державна судова адміністрація України не наділена повноваженням самостійно визначати, яка саме інформація не може бути розголошена.

143. Отже, у таких випадках суд має вказати, яка саме інформація, для забезпечення захисту якої розгляд справи або вчинення окремих процесуальних дій відбувалися у закритому судовому засіданні, не підлягає розголошенню і має бути замінена літерними або цифровими позначеннями.

144. Розгляд цієї справи відбувався частково в закритому судовому засіданні у зв`язку з необхідністю захисту наявної у справі інформації та документів, які містять банківську таємницю. Банківську таємницю у цій справі становить інформація про банківські рахунки та суми депозитів позивачів, оскільки така інформація може свідчити про фінансово-економічний стан позивачів як клієнтів банку (пункти 1, 3 частини другої статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

145. Отже, у тексті цієї постанови, а також у текстах інших судових рішень у цій справі, що відкриті для загального доступу, інформація про номери банківських рахунків, суми депозитів позивачів та суми відсотків за цими депозитами підлягає заміні літерними або цифровими позначеннями».

Оскільки в суді першої та апеляційної інстанцій справа за клопотанням Національного банку України (а. с. 30, т. 2) та клопотанням АТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 68, т. 3) розглядалася згідно з ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року (а. с. 31, т. 2) та ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2018 року (а. с. 78-79, т. 3) у закритому судовому засіданні, В тексті цієї ухвали, а також у текстах інших судових рішень у цій справі, що відкриті для загального доступу, інформація про номери банківських рахунків, суми депозитів позивача підлягає заміні літерними або цифровими позначеннями.

Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Клопотання акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду задовольнити частково.

Передати справу № 201/2485/17 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: А. Ю. Зайцев

В. М. Коротун

Є. В. Краснощоков

М. Є. Червинська