ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2022 року

м. Валки

справа № 953/11033/21

провадження №22-ц/818/2129/22

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

сторони справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс»

відповідач ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2021 року ухваленого у складі судді Зуб Г.А.,-

ВСТАНОВИВ:

В червні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» звернулось з позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача суму заборгованості в розмірі 82822,73 грн., яка складається з наступного: заборгованості за тілом кредиту 45000 грн., заборгованості за відсотками 31730 грн., заборгованості за 3% річних за користування кредитом 1712,73 грн., заборгованість за інфляційними витратами 4380 грн.; та стягнути з відповідачів витрати по оплаті судового збору в розмірі 2270 грн. в рівних частках.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 21 квітня 2020 року між ТОВ «Кредитсервіс» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 200421-001, за умовами якого позивач надав останньому кредит у розмірі 60000.00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язався повернути кредит та оплатити за користування кредитом на умовах, що передбачені цим договором. 21 квітня 2020 року для забезпечення виконання зобов`язань, які виникають з Кредитного договору №200421-001 від 21.04.2020 р. між ТОВ «Кредитсервіс» та ОСОБА_2 укладено Договір Поруки №200421-001-01. Відповідно до п. 1.1 Договору поруки, поручитель зобов`язався перед Кредитором за виконанням зобов`язань ОСОБА_1 у розмірі, що виникли з Договору №200421-001 від 21.04.2020, укладеного між Позичальником та Кредитодавцем. Відповідно до п.п. 4.2 4.3 Кредитного договору плата за користування кредитом складає 5,9% в місяць від загального розміру кредиту. Крім щомісячних процентів, стягуються разові проценти у розмірі 5,9% від загального розміру кредиту. Разові проценти стягуються із суми кредиту у день перерахування кредиту на банківський рахунок Позичальника. Реальна річна ставка становить 119,17% річних.

На банківський рахунок позичальника перераховано кредитні кошти в розмірі 56460,00 грн., із врахуванням стягнутих разових процентів, котрі виплачені п.п. 4.2 Кредитного договору в розмірі 5,9 %, що в грошовому еквіваленті 3540,00 грн.

На виконання умов вищевказаного договору Банк свої зобов`язання по видачі відповідних сум кредиту виконав повністю. Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконує.

Згідно розрахунку вимог у зв`язку з неповерненням кредитної заборгованості за кредитним договором № №200421-001 від 21.04.2020 станом на 06.04.2021 заборгованість ОСОБА_1 перед TOB «Кредитсервіс» становить 82822,73 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 45000,00 грн.; заборгованості за відсотками - 31730,00 грн.; заборгованість за 3% річних за користування кредитом 1712,73 грн.; заборгованість за інфляційними витратами - 4380,00 грн.;

Рішенням Київського районного суду м.Харкова позовні вимоги задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитсервіс» суму заборгованості в розмірі 82822,73 коп., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту 45000 грн., заборгованості за відсотками 31730 грн., заборгованості за 3% річних за користування кредитом 1712 грн..,73 коп., заборгованість за інфляційними витратами 4380 грн. та суму сплаченого судового збору в розмірі 2270 грн. по 1135, 00 грн. з кожного.

Рішення мотивоване тим, що не зважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов`язання, відповідач ОСОБА_1 систематично порушував строки сплати кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором. Згідно з пунктом 1.1 договору поруки №200421-001-01 від 21.04.2020 поручитель - ОСОБА_2 , зобов`язався перед кредитором за виконання зобов`язань ОСОБА_1 у розмірі, що виникли з договору №200421-001 від 21.04.2020, укладеного між позичальником та кредитодавцем.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, зазначивши що судове рішення є необгрунтованим та незаконним Просив рішення Київського районного суду скасувати та ухвалити нове, яким стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 30710 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що дійсно, апелянтом було підписано кредитний договір № 200421-001 від 21.04.2020р 3 «Кредитсервіс». Відповідно до п. 1.1. кредитного договору: «Кредитодавець надає Позичальникові кредит у розмірі 60 000,00 грн.. на умовах строковості, зворотності, платності а Позичальник зобов язується повернути кредит Кредитодавцю та зробити оплату за користування кредитом на умовах, що передбачені цим договором». На підтвердження надання кредиту Позивачем було долучено до позовної заяви платіжне доручення № 518 від 23.04.2020р., згідно якого на мій рахунок Позивачем було перераховано 56460,00 грн. Пунктом 4.2. договору передбачено: «Плата за користування кредитом складає 5,9 % в місяць від загального розміру кредиту. Крім щомісячних процентів, стягується разові проценти у/ розмірі 5,9 % від загального розміру кредиту.» Таким чином, зважаючи на п. 4.2. Позивачем було надано апелянту в кредит фактично не 60000,00 грн., як встановлено п. 1.1. кредитного договору, а суму, що є меншою (56460,00 грн.). Скаржник зазначив, що умова про стягнення з позичальника разових процентів із суми кредиту, що передбачена п. 4.2. кредитного договору № 200421-001, за незрозуміло які послуги, є несправедливою та такою, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, а тому така умова є нікчемною. Таким чином, якщо виходити із того, що умова про сплату разової комісії є нікчемною, Позивачем не було вчинено дії щодо надання кредиту в розмірі 60000,00 грн., як це передбачено п. 1.1. кредитного договору, що доводить фактично прострочення кредитора згідно ст. 613 Цивільного кодексу України. Окрім цього, згідно п. 1.3. кредитного договору: «Дата перерахування кредитних коштів на банківський рахунок, вказаний Позичальником є датою набуття чинності Договору між Кредитодавцем і Позичальником». Отже, неналежне виконання Позивачем обов`язку щодо перерахування кредитних коштів у розмірі, встановленому п. 1.1. кредитного договору, є доказом того, що кредитний договір взагалі не набув чинності згідно п. 1.3. кредитного договору.

Апелянт зазначив, що Позивачем було здійснено неправильний розрахунок заборгованості, що підтверджується безпосередньо наданими Позивачем доказами. Випискою з особового рахунку, що був долучений Позивачем до позовної заяви, встановлено, що ним було здійснено платежі у травні (8600,00 грн.), у червні (8600,00 грн.) та у квітні (8550,00 грн.), тобто у період з травня по червень 2020р. мною належним чином виконувались зобов`язання згідно графіку, який міститься у кредитному договорі. В той же час у Розрахунку заборгованості по відсотках Позивачем зазначено в якості періоду нарахування відсотків 21.04.2020р. 06.04.2021р., що є неправомірним, оскільки зобов`язання щодо здійснення трьох платежів мною було виконано відповідно до умов договору, включаючи погашення суми кредиту, та щомісячною плати за користування кредитом. Розрахунок Нарахування 3% пічних також здійснено з порушенням, оскільки окрім того, що при здійсненні розрахунку було взято період, в якому скаржником виконувались зобов`язання належним чином (розрахунок здійснений, починаючи з 21.04.2020р., хоча грошове зобов`язання за кредитним договором у мене виникло лише 21.05.2020р.), було взято при розрахунку 3% річних усієї суми позики (60 000,00 грн.), а не суми заборгованості, з якої у мене було допущено прострочення у відповідному періоді.Розрахунок за інфляційними витратами по пені також здійснено з порушеннями. Так, незрозуміло, якщо розрахунок здійснено щодо інфляційних втрат по пені, чому розрахунок здійснено із суми 60 000,00 грн., тоді як пені взагалі не заявлено до стягнення.

Апелянт також зазначив, що укладення договору мало місце шляхом підписання мною договору, на якому не містився ані відтиск печатки Позивача, ані -підпис представника Позивача, що здійснював підписання кредитного договору.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Частиною 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 21 квітня 2020 року між Товриством з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс», як кредитодавцем, та відповідачем ОСОБА_1 , як позичальником, було укладено кредитний договір №200421-001,. (а.с. 5-10).

У відповідності до п. 4.2 Договору, плата за користування кредитом складає 5,9% в місяць від загального розміру кредиту. Крім щомісячних процентів, стягуються разові проценти у розмірі 5,9 % від загального розміру кредиту. Разові проценти стягуються із суми кредиту у день перерахування кредиту на банківський рахунок відповідача.

Відповідно до п. 2.2. Договору, відповідач зобов`язався повернути кредит та здійснити плату за його користування до 21 квітня 2021 року, але в будь-якому разі Договір діє до повного виконання Позичальником своїх зобов`язань.

21 квітня 2020 року відповідачем також був підписаний паспорт кредитного продукту «12 місяців», в якому вказані умови кредитування: сума кредиту - 60000 грн., строк кредитування - 12 місяців, процентна ставка - 119,17 % річних, спосіб надання кредиту -безготівковий .Своїм підписом відповідач підтвердив, що він отримав та ознайомився з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту. (а. с. 10)

Позивач свої зобов`язання за Договором виконав, надавши відповідачу кредитні кошти у передбаченому договором розмірі, які перерахував на картковий рахунок відповідача, зазначений в Договорі. Отримання відповідачем грошових коштів за кредитним договором підтверджується платіжним дорученням №518 від 23.04.2020 про перерахування відповідачу кредитних коштів по договору №200421-001з вирахуванням комісії за оформлення в сумі 3540 грн. (а. с. 12).

З метою забезпечення виконання відповідачем ОСОБА_1 взятих на себе договірних кредитних зобов`язань між позивачем, як кредитодавцем, та відповідачем ОСОБА_2 , як поручителем, 21 квітня 2020 року укладено договір поруки №200421-001-01. За умовами такого договору відповідач ОСОБА_2 зобов`язався перед кредитодавцем відповідати солідарно та в повному обсязі із позичальником ОСОБА_1 за невиконання останнім взятих на себе договірних зобов`язань за кредитним договором №200421-001 від 21.04.2020.(а.с.11)

Відповідно до розрахунків наданих позивачем, за період з 21.04.2020 по 06.04.2021 сума заборгованості по тілу кредиту становить 45 000 грн., по нарахованих відсотках за користування - 31730 грн., за ставкою 3% на кредитну заборгованість 1712,73 грн., за інфляційними втратами - 4380 грн. (а.с. 13-14)

Із матеріалів справи встановлено, що позивачем здійснювалось досудове врегулювання спору шляхом направлення відповідачам письмових досудових вимог від 13.04.2021, відповідно до яких вимагав достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за цим кредитним договором у 30-денний термін, з моменту отримання цієї вимоги, у розмірі 82822,73грн., які залишені відповідачами без задоволення.(а.с.16-17).

Відповідно до виписки з особового рахунку ОСОБА_1 за кредитним договором №200421-001 від 21.04.2020 заборгованість перед ТОВ Кредитсервіс" станомна 06.04.2021 (включно) складає 82822,73 грн., з яких прострочена заборгованість за сумою кредиту становить - 40 000 грн., прострочена заборгованість за процентами становить - 28190 грн., строкова заборгованість за сумою кредиту становить 5000 грн., строкова заборгованість за процентами - 3540 грн., заборгованість за ставкою 3% на кредитну заборгованість становить 1712,73 грн., заборгованість за інфляційними втратами становить 4380 грн.(а.с.15).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Відповідно до ст. 1048 ЦК України, кредитор має право на одержання від позичальника відсотків нарахованих на суму боргу до дня його повернення. Розмір і порядок одержання відсотків встановлюється договором.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що факт отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується наявними в матеріалах справи копіями кредитного договору № №200421-001 від 21 квітня2020 року, платіжного доручення №518 від 23 квітня2020 випискою з особового рахунку за кредитним договором №200421-001 від 21 квітня2020 року.

Розмір заборгованості відповідача відображено у детальному розрахунку та не спростований відповідачем

Враховуючи вище викладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, у зв`язку з обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог позивача.

Оцінивши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про доведеність пред`явлених позовних вимог, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачено ст. 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідно до п.п. 4.2 Кредитного договору плата за користування кредитом складає 5,9% в місяць від загального розміру кредиту. Крім щомісячних процентів, стягуються разові проценти у розмірі 5,9% від загального розміру кредиту. Разові проценти стягуються із суми кредиту у день перерахування кредиту на банківський рахунок Позичальника. За вказаних обставин, при підписанні кредитного договору між кредитором та позичальником було погоджено, що при перерахуванні коштів останньому стягуються проценти в розмірі 5,9%, що складають 3540 грн., про що свідчить підпис відповідача, а від так посилання відповідача про визнання договору таким, що не набув чинності є необґрунтованими.

Всі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції - без змін.

Внаслідок цього відповідно до ст. 141 ЦПК України підстав для розподілу судових витрат немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук