КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 761/5107/21 Головуючий у суді І інстанції Саадулаєв А.І.
Провадження № 22-ц/824/3313/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Київського національного університету імені Тараса Шевченка на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про зобов`язання змінити формулювання наказу про переведення,

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Київського національного університету імені Тараса Шевченка (далі - КНУ ім. Т.Шевченка), в якому з урахуванням зменшених позовних вимог просила зобов`язати відповідача змінити формулювання наказу № 08-2707-04 від 28 жовтня 2020 року, виклавши його у такій редакції: « ОСОБА_1 , доктора юридичних наук, професора, професора кафедри історії права та держави Інституту права, перевести на посаду професора кафедри теорії та історії права та держави Інституту права з 1 листопада 2020 року на умовах діючого трудового контракту № 8 від 11 березня 2020 року, з посадовим окладом 17 088,89 грн /за рахунок спеціального фонду - освіта/, із збереженням раніше встановлених доплат за вчене звання - 33 %, за науковий ступінь - 25%, надбавки за вислугу років (стаж педагогічної роботи) - 30 %, у зв`язку з реорганізацією кафедри історії права та держави Інституту права. Підстава: заява ОСОБА_1 від 12 серпня 2020 року..».

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона є доктором юридичних наук та працює на посаді професора кафедри теорії та історії права та держави Інституту права КНУ ім. Т.Шевченка на підставі контракту № 8, укладеного 11 березня 2020 року строком на 5 років. На виконання рішення Вченої ради КНУ ім. Т.Шевченка від 18 червня 2020 року (протокол № 11) і наказу ректора № 407-32 від 19 червня 2020 року було створено Інститут права КНУ ім. Т.Шевченка як структурний підрозділ університету. У серпні 2020 року всім працівникам новоствореного Інституту були надані попередження про те, що на виконання наказу ректора № 443-32 від 1 липня 2020 року здійснюється реорганізація Інституту права. У попередженні також було зазначено про те, що кафедра історії права та держави об`єднується з кафедрою теорії права та держави і створюється кафедра із назвою «теорія та історія права та держави». У звязку з чим, позивачу було запропоновано посаду професора кафедри теорії та історії права та держави. Разом з врученням попередження їй також було запропоновано підписати заяву на зміщення запропонованої «вакантної» посади «професора кафедри» з приписом «до оголошення конкурсу». Позивач погодилася на запропоновану посаду, однак зміст заяви її не влаштував, тому вона написала заяву про переведення на вказану посаду на умовах діючого контракту № 8 від 11 березня 2020 року, яку відповідач відмовився приймати та реєструвати. Натомість, на початку листопада 2020 року позивач дізналась про те, що 28 жовтня 2020 року проректором був підсипаний і виданий наказ № 08-2707-04.

Позивач вважає вказаний наказ відповідача, яким її переведено на посаду професора кафедри теорії та історії права та держави Інституту права з 1 листопада 2020 року до проведення конкурсу на цю посаду у зв`язку з реорганізацією кафедри історії права та держави Інституту права, незаконним, таким, що порушує її право на працю та умови укладеного між сторонами контракту № 8 від 11 березня 2020 року, а також в ньому немає посилань на норми законодавства, якими обґрунтовано його зміст. У роботодавця не було законних підстав за умови перейменування структурного підрозділу без зміни істотних умов виробництва і праці переводити її з однієї посади на іншу ідентичну саме з оголошенням конкурсу, оскільки трудові відносини між сторонами за діючим контрактом не припинені, вона виконує покладені на неї посадові обов`язки і реорганізація Інституту права, зокрема, злиття кафедри теорії права та держави і кафедри історії права та держави не є підставою для оголошення конкурсу, а тому відповідача слід зобов`язати змінити формулювання наказу № 08-2707-04 та внести до нього відповідні зміни в частині зазначення «до проведення конкурсу на цю посаду» на положення «на умовах діючого трудового контракту № 8 від 11 березня 2020 року».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Зобов`язано КНУ ім. Т.Шевченка змінити формулювання наказу від 28 жовтня 2020 року № 08-2707-04, виклавши його у такій редакції: « ОСОБА_1 , доктора юридичних наук, професора, професора кафедри історії права та держави Інституту права, перевести на посаду професора кафедри теорії та історії права та держави Інституту права з 1 листопада 2020 року на умовах діючого трудового контракту від 11 березня 2020 року № 8, з посадовим окладом 17 088,89 грн /за рахунок спеціального фонду - освіта/, із збереженням раніше встановлених доплат за вчене звання - 33 %, за науковий ступінь - 25 %, надбавки за вислугу років (стаж педагогічної роботи) - 30 %, у зв`язку з реорганізацією кафедри історії права та держави Інституту права. Підстава: заява ОСОБА_1 від 12 серпня 2020 року».

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач через представника за довіреністю - адвоката Мельник Т.М. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що внаслідок саме реорганізації структурного підрозділу - Інституту права КНУ ім. Т.Шевченка, в тому числі усіх його кафедр, було створено нову кафедру теорії та історії права та держави Інституту права, у зв`язку з чим позивачу було надано попередження про наступне звільнення згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України, з яким вона ознайомилася та підписала 12 серпня 2020 року. Посада, яку обіймала позивач, скорочувалась, а тому ОСОБА_1 було запропоновано вакантну посаду професора кафедри теорії та історії права та держави Інституту права. Ухвалою Вченої ради від 30 червня 2020 року та наказом ректора від 1 липня 2020 року № 443-32 скорочено посади науково-педагогічних працівників Інституту права, у тому числі 2 посади професора кафедри історії права та держави, одну з яких займала позивач. Також наказом № 444-32 від 1 липня 2020 року введено нові посади науково-педагогічного персоналу Інституту права, у тому числі 9 посад професорів кафедри теорії та історії права та держави Інституту права, на одну з яких наказом № 08-2707-04 від 28 жовтня 2020 року зараховано ОСОБА_1 . Отже, кафедра теорії та історії права та держави Інституту права є новоствореною кафедрою, тому і посади, що утворилися на ній, є новими, тобто вакантними, а відтак згідно частини одинадцятої статті 55 Закону України «Про вищу освіту» мали заміщатися на умовах конкурсу. Докази скорочення штату працівників були надані представником відповідача на вимогу суду до судового засідання 30 серпня 2021 року разом із письмовими поясненнями, проте, всупереч своїй же позиції, озвученій в попередньому засіданні 2 липня 2021 року, суд не взяв до уваги подані докази при ухваленні оскаржуваного судового рішення, вказавши, що відповідачем не спростовано доводів позивача про те, що скорочення чисельності або штату працівників на кафедрі не відбулось. Вказала, що оскарження наказу роботодавця з підстав невідповідності його змісту законодавству про працю є можливим у випадку, коли його скасування або зміна формулювання матимуть значення для захисту трудових прав працівника. Саме ж по собі формулювання у наказі «до проведення конкурсу на цю посаду» не несе в собі матеріально-правового змісту, що може позначитися на припиненні трудових правовідносин з позивачем, адже підстави такого припинення чітко регламентовані КЗпП та положеннями контракту.

Відзив позивача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11 березня 2020 року між КНУ ім. Т.Шевченка та ОСОБА_1 був укладений контракт № 8 (з науково-педагогічним працівником КНУ ім. Т.Шевченка) терміном дії з 15 квітня 2020 року по 14 квітня 2025 року.

Пунктом 5.1 контракту передбачено, що контракт може бути припинений або розірваний з підстав передбачених чинним законодавством та умовами контракту. Підставами для розірвання контракту, серед іншого, є ініціатива університету щодо припинення дії контракту до закінчення його терміну на умовах, передбачених законодавством (статті 40, 41 КЗпП України).

Наказом ректора КНУ ім. Т.Шевченка від 19 червня 2020 року № 407-32 на виконання рішення Вченої ради КНУ ім. Т.Шевченка від 18 червня 2020 року створено Інститут права Київського національного університету імені Тараса Шевченка, як структурний підрозділ університету.

Згідно наказу першого проректора КНУ ім. Т.Шевченка з особового складу № 08-2707-04 від 28 жовтня 2020 року ОСОБА_1 доктора юридичних наук, професора, професора кафедри історії права та держави Інституту права переведено на посаду професора кафедри теорії та історії права та держави Інституту права з 1 листопада 2020 року до проведення конкурсу на цю посаду з посадовим окладом 17 088,89 грн (за рахунок загального фонду освіта), із збереженням раніше встановлених доплат за вчене звання - 33 %, за науковий ступінь - 25 %, надбавки за вислугу років (стаж педагогічної роботи) - 30 %, у зв`язку з реорганізацією кафедри історії права та держави Інституту права. Підстава: заява ОСОБА_1 .

Наказом ректора КНУ ім. Т.Шевченка від 1 липня 2020 року № 443-32 здійснено реорганізацію, ліквідацію та створення нових структурних підрозділів Інституту права. Реорганізовано кафедри теорії права та держави і історії та держави шляхом об`єднання, у зв`язку з чим включено до структури Інституту права кафедру теорії та історії права та держави.

Згідно попередження, яке ОСОБА_1 підписала 12 серпня 2020 року, її письмово ознайомлено про наступне звільнення згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України у порядку, передбаченому статтею 49-2 КЗпП України, на виконання наказу ректора від 1 липня 2020 року № 443-32 у зв`язку із здійсненням реорганізації Інституту права, кафедра історії права та держави реорганізується. Посада, яку обіймає ОСОБА_1 скорочується. Було запропоновано вакантну посаду професора кафедри теорії та історії права та держави Інституту права.

12 серпня 2020 року ОСОБА_1 написала заяву на ім`я ректора КНУ ім. Т.Шевченка, яка отримана університетом 17 серпня 2020 року та в якій позивач просила перевести її на кафедру теорії та історії права та держави Інституту права зі збереженням умов діючого контракту від 11 березня 2020 року № 8.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване формулювання наказу не дає позивачу впевненості в тому, що вона зможе обіймати посаду професора кафедри теорії та історії права та держави до 14 квітня 2025 року, як про те зазначено у контракті № 8, за відсутності інших, визначених умовами контракту та нормами законодавства підстав для його дострокового розірвання (припинення). Суд вважав, що вимоги позивача про зобов`язання змінити формулювання наказу від 28 жовтня 2020 року № 08-2707-04, а саме: зазначення у ньому про те, що ОСОБА_1 необхідно перевести на посаду професора кафедри теорії та історії права та держави Інституту права з 1 листопада 2020 року на умовах діючого контракту від 11 березня 2020 року № 8 є ефективним способом захисту трудових прав позивача.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з таким висновком суду з огляду на наступне.

Так, положенням частини четвертої статті 36 КЗпП України передбачено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Тобто, при зміні власника підприємства, а також його реорганізації (злиття, приєднання, поділ, перетворення) трудові відносини продовжуються за згодою працівника. Припинення в цих випадках трудового договору (контракту) з ініціативи адміністрації можливо тільки при скороченні чисельності або штату працівників.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Згідно із статтею 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до правового висновку, який міститься у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15,однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належним чином виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну посаду, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У частині третій статті 54 Закону України «Про освіту» визначено, що педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі, за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

Відповідно до частини одинадцятої статті 55 Закону України «Про вищу освіту» під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою закладу вищої освіти.

Згідно з положеннями частин дев`ятої та одинадцятої статті 55 Закону України «Про вищу освіту» посади науково-педагогічних працівників можуть займати особи, які мають науковий ступінь або вчене звання, а також особи, які мають ступінь магістра. Під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою вищого навчального закладу.

Отже, норми трудового законодавства та спеціальні норми, що регулюють трудові правовідносини у вищих навчальних закладах, передбачають, зокрема, обіймання посад науково-педагогічних працівників: завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) шляхом проходження працівником конкурсного відбору.

При цьому, відповідно до частини дванадцятої статті 55 Закону України «Про вищу освіту», в окремих випадках, у разі неможливості забезпечення освітнього процесу наявними штатними працівниками, вакантні посади науково-педагогічних працівників можуть заміщуватися за трудовим договором до проведення конкурсного заміщення цих посад у поточному навчальному році.

Як вбачається із матеріалів справи, у зв`язку із проведеною реорганізацією підрозділів Інституту права, що проведена наказом ректора КНУ ім. Т.Шевченка № 443-32 від 1 липня 2020 року, в деяких підрозділах здійснено реорганізацію, в деяких ліквідацію, та створено нові структурні підрозділи. Зокрема, відбулась реорганізація кафедри, посаду професора в якій обіймала позивач, з утворенням нової кафедри теорії та історії права та держави Інституту права, в якій ОСОБА_1 погодилася зайняти вакантну посаду професора кафедри.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що скорочення чисельності або штату працівників в університеті не відбулось.

Заперечуючи проти наведеного, адвокат Мельник Т.М. в інтересах КНУ ім. Т.Шевченка долучила до матеріалів справи разом із письмовими поясненнями копію наказу відповідача від 1 липня 2020 року № 444-32 «Про внесення змін до штатного розпису» з Переліком посад науково-педагогічного персоналу, що підлягають скороченню з штатного розпису по Інституту права, навчально-допоміжного та навчально-виробничого персоналу.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами та витребувані у передбаченому законом порядку докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як вбачається із змісту наказу від 1 липня 2020 року № 444-32 «Про внесення змін до штатного розпису» та додатку № 3 до нього, було скорочено 2 посади професора кафедри історії права та держави, одну з яких займала ОСОБА_1 .

Пунктом 4 вказаного наказу введено нові (вакантні) посади науково-педагогічного персоналу інституту права, у тому числі 9 посад професорів кафедри теорії та історії права та держави Інституту права, на одну з яких оскаржуваним наказом призначено позивача.

Таким чином, кафедра теорії та історії права та держави Інституту права КНУ ім. Т.Шевченка є новоствореною кафедрою, в якій утворились нові посади.

З огляду на те, що положення Закону України «Про вищу освіту» є спеціальними нормами порівняно з загальними нормами КЗпП України, заміщення нових посад на новоствореній кафедрі повинно відбуватись у відповідності до вимог цього Закону на основі конкурсного відбору, а відтак посилання позивача щодо необхідності викласти оскаржуваний наказ в частині перебування на посаді професора на умовах діючого контракту «без проведення конкурсу» не відповідають вимогам чинного законодавства.

З установлених обставин спірних правовідносин слідує, що ОСОБА_1 погодилася зайняти вакантну посаду, у зв`язку з чим написала і подала роботодавцю відповідну заяву, в якій висловлено її власні умови. Однак, такі умови не узгоджуються із вимогами Закону України «Про освіту».

Колегія суддів відзначає, що при переведенні позивача на вакантну посаду на підставі наказу, формулювання якого вона оспорює, умови контракту, в тому числі термін його дії змінено чи скасовано не було. Як зазначала представник позивача у позовній заяві на теперішній час контракт діє, кожна із сторін належним чином виконує свої обов`язки.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач належним чином та у встановлені строки виконав свої обов`язки, передбачені КЗпП України щодо попередження про вивільнення та запропонування позивачу наявних вакантних посад. Право та обов`язок вибору посади для переведення, з урахуванням зі змісту статті 49-2 КЗпП України, належить саме працівнику і позивач скористалася своїм правом та подала заяву про переведення на посаду професора кафедри теорії та історії права та держави Інституту права.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь яке право особи, а саме порушене.

Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила.

При цьому особа, права якої порушені, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб судового захисту прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні правовідносини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) та постанова Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 753/2187/17 (провадження № 61-12899св18)).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

По своїй суті позовна заява зводиться до того, що у зв`язку із оспорюваним формулюванням наказу про переведення, ОСОБА_1 , у випадку оголошення конкурсу, може втратити роботу, оскільки не зможе його пройти.

Проте, такі доводи позивача не можуть бути підставою для задоволення вказаного позову, оскільки не змінюють вимог чинних КЗпП та Закону України «Про освіту», якими регулюються трудові правовідносини позивача з відповідачем.

Оскарження наказу роботодавця з підстав невідповідності його змісту законодавству про працю є можливим у випадку, коли його скасування або зміна формулювання матимуть значення для захисту трудових прав працівника.

Водночас, з моменту реорганізації кафедри і по теперішній час жодних змін до діючого трудового контракту ОСОБА_1 внесено не було, трудовий контракт продовжує діяти, а позивач продовжує працювати на новій посаді, отримувати заробітну плату, що нею визнається, а відтак, саме лише формулювання наказу в оспорюваній нею редакції не може вважатись порушенням її конституційного права на працю, оскільки не тягне за собою припинення трудових відносин, незаконне звільнення або необґрунтовану відмову у прийнятті на роботу.

Оскільки позивачем не наведено та не доведено, яким саме чином оспорюване формулювання в наказі про переведення порушує її конституційне право на працю та не підтверджено того, що у зв`язку таким формулюванням наказу у неї виникли певні перешкоди для реалізації своїх трудових обов`язків, висновки суду першої інстанції про задоволення позову щодо зобов`язання відповідача змінити формулювання наказу про переведення від 28 жовтня 2020 року № 08-2707-04 є помилковими.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до КНУ ім. Т.Шевченкапро зобов`язання змінити формулювання наказу про переведення.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного та у відповідності до вимог пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України з позивача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем у вказаній справі, а саме 1 362,00 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Київського національного університету імені Тараса Шевченка задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про зобов`язання змінити формулювання наказу про переведення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Київського національного університету імені Тараса Шевченка 1 362,00 грн (одну тисячу триста шістдесят дві гривні) сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко