Справа № 157/1801/20 Головуючий у 1 інстанції: Гамула Б. С.
Провадження № 22-ц/802/785/22 Категорія: 30 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Бовчалюк З. А., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, державний нотаріус Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Кузьміна Ірина Миколаївна, про визнання договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки недійсними та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 09 червня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 06 травня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , який діяв від імені ОСОБА_6 , було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, зареєстрований в реєстрі за № 552 та посвідчений державним нотаріусом Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Волинської області Кузьміною І. М., згідно умов якого вона відчужила відповідачу продовольчий магазин з баром площею 562,4 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (п. 1.2. договору). Зазначений продовольчий магазин з баром площею 562,4 кв. м належав продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 21 січня 2008 року Раковоліською сільською радою Камінь-Каширського району Волинської області на підставі рішення Раковоліської сільської ради від 19 грудня 2007 року № 82, зареєстрованого Комунальним підприємством «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» 21 січня 2008 року в книзі № 2, номер запису № 104 та внесеного до електронного Реєстру прав власності на нерухоме майно 21 січня 2008 року за реєстраційним номером 21816871 (п. 1.3. договору). Відповідно до п. 2.1. цього договору продаж продовольчого магазину з баром площею 562,4 кв. м вчинений на суму 99 915 грн 98 коп.

Позивачі зазначали, що 06 травня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , який діяв від імені ОСОБА_6 , було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно умов якого вона відчужила відповідачу земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0692, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та на якій знаходиться нежитлове приміщення продовольчий магазин з баром площею 562,4 кв. м. Зазначена земельна ділянка належала продавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення, посвідченого державним нотаріусом Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Волинської області Кузьміною І. М. 19 жовтня 2011 року за реєстровим № 2008. Згідно з п. 2 договору купівлі-продажу земельної ділянки її продаж вчинено на суму 35 862 грн 12 коп.

Позивачі також вказували, що зазначені договори купівлі-продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки підлягають визнанню недійсними, оскільки вони є фіктивними та укладені в порушення вимог чинного законодавства без отримання нотаріальної згоди іншого з подружжя ОСОБА_5 . Жодна зі сторін не мала наміру створення правових наслідків, що обумовлювалися оскаржуваними договорами та характерні для договорів купівлі-продажу, оскільки вказані договори укладалися з метою уникнення звернення стягнення на нерухоме майно (продовольчий магазин з баром та земельну ділянку) за кредитними зобов`язаннями, які існували у ОСОБА_5 . Крім того, фактично грошові кошти за оспорюваними договорами не передавалися продавцю, а відповідач ОСОБА_6 не мав достатнього джерела доходів для того, щоб сплатити грошові кошти у зазначеній в договорах сумі. При цьому, вартість нерухомого майна, зазначена в договорах купівлі-продажу, в кілька разів є меншою ніж її дійсна ринкова вартість, що також свідчить про фіктивність правочину та недотримання істотних умов договору.

Ураховуючи наведене, позивачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 просили суд визнати недійсними договори купівлі-продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки, укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , який діяв від імені ОСОБА_6 , посвідчені державним нотаріусом Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Волинської області Кузьміною І. М. 06 травня 2016 року та зареєстровані в реєстрі за №№ 552, 553, а також скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно: нежитлове приміщення продовольчий магазин з баром площею 562,4 кв. м та земельну ділянку для обслуговування цього магазину з баром площею 0,2033 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 09 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_7 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано тієї обставини, що оспорювані договори купівлі-продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки від 06 травня 2016 року є фіктивними та були укладені в порушення вимог чинного законодавства без отримання нотаріальної згоди іншого з подружжя ОСОБА_5 . Сторони вказаних договорів не мали наміру створення правових наслідків, що обумовлювалися оскаржуваними договорами та характерні для договорів купівлі-продажу, оскільки вони укладалися з метою уникнення звернення стягнення на нерухоме майно (продовольчий магазин з баром та земельну ділянку) за кредитними зобов`язаннями, які існували у ОСОБА_5 . Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_7 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 травня 2016 року між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_6 , від імені якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяв ОСОБА_8 , було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення продовольчого магазину з баром площею 562,4 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.29-30, том 1). Згідно умов цього договору нерухоме майно було продано за ціною 99 915 грн 98 коп., які продавець отримав повністю від представника покупця після узгодження проекту договору.

06 травня 2016 року між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_6 , від імені якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяв ОСОБА_8 , також було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером: :01:001:0692, загальною площею 0,2033 га для обслуговування зазначеного продовольчого магазину з баром, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.31, том 1). Згідно умов вказаного договору земельну ділянку було продано за ціною 35 862 грн 12 коп., які представник покупця передав продавцю після узгодження проекту договору. Сторони підтвердили, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічні земельні ділянки. За їх розсудом визначена в цьому договорі вартість саме цієї земельної ділянки є справедливою і відповідає її дійсній вартості. Зазначена в п. 2 цього договору сума продажу за узгодженням сторін є остаточною і змінам не підлягає.

Крім того, з умов зазначених вище договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки (пункти 5.6. та 9 відповідно) вбачається, що в момент укладення договорів сторони підтвердили, що їм роз`яснено вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків цих правочинів, укладені договори не носять характеру фіктивної чи удаваної угоди, відповідають інтересам та реальній домовленості сторін, не приховують інших правочинів і спрямовані на реальне настання наслідків, які обумовлені в них.

З матеріалів справи також слідує, що згода позивачу ОСОБА_4 як продавцю на укладення договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки, які є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, надана її чоловіком позивачем по справі ОСОБА_5 до укладення договорів, що підтверджується його нотаріально посвідченою заявою, яка міститься в матеріалах нотаріальної справи. Представник покупця ОСОБА_8 своєю заявою, яка також долучена до договорів купівлі-продажу, ствердив, що покупець ОСОБА_6 у шлюбі не перебуває, однією сім`єю ні з ким не проживає, тому придбане нерухоме майно буде його особистою власністю.

Договори підписані сторонами та посвідчені державним нотаріусом Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Волинської області Кузьміною І. М. за реєстровими номерами відповідно №№ 552, №553.

17 травня 2016 року на підставі вказаних вище договорів купівлі-продажу було проведено державну реєстрацію права власності за відповідачем на нежитлове приміщення та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та які були предметом договорів.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 свої вимоги обґрунтовували тим, що оспорювані договори купівлі-продажу приміщення магазину з баром та земельної ділянки були укладені 06 травня 2016 року з метою виведення цього нерухомого майна з-під застави за кредитним договором. Ці договори були фіктивними, оскільки будь-які розрахунки за ними не проводилися, а майно відповідачу не передавалося, вони й надалі продовжували володіти ним та вести господарську діяльність.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Наведені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 рокуу справі № 201/2832/19.

Як встановлено судом першої інстанції, кожна із сторін спору на момент вчинення оспорюваних правочинів мала намір отримати юридичні наслідки характерні для договорів купівлі-продажу. Укладаючи договори з приводу нерухомого майна, позивачі бажали продати нерухоме майно та отримати за нього кошти, а відповідач відповідно бажав набути нерухоме майно за обумовлену суму коштів, що свідчить про відсутність у сторін умислу як до так і під час підписання договорів укласти фіктивні правочини. Укладені договори відповідали їхньому внутрішньому волевиявленню, що підтвердили позивачі у своїх заявах по суті справи та в наданих ними суду поясненнях, що бажали відчужити нерухоме майно з метою його виведення з-під кредитної застави й у такий спосіб уникнути звернення стягнення на нього у випадку реалізації банком своїх прав іпотекодержателя. Відповідач, у свою чергу, придбав майно для ведення власної господарської діяльності, прийняв його та розпорядився ним на власний розсуд, про що свідчить факт укладення ним договорів оренди нежитлового приміщення з позивачами від 06 травня 2016 року та від 06 травня 2020 року з актами прийому-передачі приміщень.

Водночас позивачі зазначали, що про порушення своїх прав дізналися лише в грудні 2020 року та до цього моменту понад 4 роки вони були переконані в тому, що правочини є правомірними, хоча характерною ознакою фіктивних договорів є обізнаність сторін в момент вчинення правочину, що юридичні наслідки по договору не будуть виконуватися взагалі.

Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Однак, позивачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 всупереч наведеним нормам процесуального права не довели та не надали доказів на підтвердження тієї обставини, що укладені між ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_6 договори купівлі-продажу приміщення магазину з баром та земельної ділянки, які були укладені 06 травня 2016 року, є фіктивними. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позовної заяви, а суд першої інстанції не встановив, що під час укладення спірних договорів не було дотримано вимог чинного законодавства, у тому числі щодо дійсної волі сторін, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 є законним та обґрунтованим.

Покликання в апеляційній скарзі, що оспорювані договори вчинені на вкрай невигідних для позивачів умовах відповідно до положень ст. 233 ЦК України, оскільки ціна спірного приміщення та земельної ділянки, яка зазначена в договорах купівлі-продажу в 36 разів нижче від реальної вартості спірного майна, не заслуговують на увагу, оскільки позовні вимоги заявлені з підстав фіктивності правочинів відповідно до ст. 234 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги представника позивача за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, в тому контексті, який на думку представника позивача свідчить про наявність правових підстав для визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу недійсними з підстав їх фіктивності.

Проте такі доводи були предметом перевірки під час розгляду справи та спростовані судом на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, встановлених на їх підставі обставин і правильно застосованих норм матеріального права.

У наведених в апеляційній скарзі постановах Верховного Суду, на які посилається представник позивача, зроблено висновок щодо фіктивності договору дарування, зокрема в справі № 185/11584/19 від 18 березня 2021 року, з врахуванням обставин справи, що є нетотожним і відміннім від обставин цієї справи.

Посилання в апеляційній скарзі щодо не пропущення позивачами строку позовної давності є безпідставними, оскільки судом відмовлено у задоволенні позову з підстав недоведеності позовних вимог, а тому питання щодо спливу позовної давності не вирішувалось.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, спростовуються вищенаведеними висновками суду першої інстанції, встановленими у справі обставинами, правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19, та не впливають на законність рішення суду, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 09 червня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: