Справа № 127/5813/22
Провадження 2/127/814/22
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2022 року
Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Вохмінової О.С.
з участю секретаря судових засідань Мельник В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до КП «Муніципальна варта» Вінницької міської ради про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення невиплаченої заробітної плати та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

09.03.2022 року Вінницьким міським судом Вінницької області зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до КП «Муніципальна варта» Вінницької міської ради про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення невиплаченої заробітної плати за весь час незаконного відсторонення від роботи та 50 000 грн. моральної шкоди, яку мотивовано тим, що позивач перебуває в трудових відносинах КП «Муніципальна варта» Вінницької міської ради та обіймає посаду інспектора відділу контролю громадського порядку.
31.01.2022 року позивач видав наказ № 13 О/с «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 ».
Підставою видачі вказаного наказу є наказ начальника підприємства від 31.12.2021 року № 85 «Про попередження працівників підприємства щодо обов`язкового профілактичного щеплення».
Позивач вважає, що фактично обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, наказом МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153 для певних професій, виробництв та організацій не визначена, а затверджено лише «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».
В оскаржуваному наказі відсутні посилання на наявність рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показниками на відповідних територіях та об`єктах, прийняті головним державним санітарним лікарем України чи іншими повноважними особами; відсутні посилання на відповідні письмові підтвердження лікаря, на підтвердження відмови позивача від профілактичних щеплень чи акт, засвідчений в присутності свідків.
Позивач вважає, що інформація щодо його стану здоров`я та, відповідно щодо проходження ним щеплення, витребовувалась відповідачем незаконно, тому була правомірно відхилена позивачем.
ОСОБА_1 вважає безпідставним, свавільним та таким, що підлягає скасуванню оскаржуваний ним наказ, в якому відсутнє посилання як на підставу його винесення, подання відповідної посадової особи держаної СЕС про відсторонення його від роботи.
Крім того, позивач вважає, що незаконне відсторонення його від роботи призвело до втрати ним заробітку, що викликало почуття приниження та необхідності пошуку додаткових джерел заробітку. Що також призвело до душевного хвилювання, додаткового психічного та психологічного навантаження, необхідності докладати додаткових зусиль для відновлення душевної рівноваги. Свої моральні страждання позивач оцінює в 50 000 грн.
Зазначаючи правовою підставою позову ст. ст. 19, 32, 43, 64 Конституції України, ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст. 286 ЦК України, 46 КЗпП, позивач просив суд визнати незаконним і скасувати наказ КП «Муніципальна варта» про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати від 31.01.2022 року № 13 О/с, стягнути невиплачену заробітну плату за весь час незаконного відсторонення від роботи та стягнути з відповідача на користь позивача 50 000 грн. моральної шкоди.
Судом вчинені наступні процесуальні дії.
Ухвалою суду від 10.03.2022 року, за позовною заявою, що подана ОСОБА_1 до КП «Муніципальна варта» Вінницької міської ради про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення невиплаченої заробітної плати за весь час незаконного відсторонення від роботи та моральної шкоди, було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у даній справі (а.с. 22).
10.03.2022 року було прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у даній справі (а.с. 21).
В судовому засіданні 02.06.2022 року представник позивача адвокат Каленяк Е.С. позов підтримав відповідно до викладених обставин, також підтримав відповідь на відзив, що приєднана до матеріалів справи (а.с. 40-42). 23.09.2022 року подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав.
В судовому засіданні 02.06.2022 року представник відповідача адвокат Зажирко Ю.Д. позов не визнав, підтримав письмовий відзив на позов (а.с. 29-33). Суду пояснив, що з наказом про попередження працівників щодо обов`язкового профілактичного щеплення позивач був ознайомлений під підпис. Однак, у зв`язку з недотриманням вимог наказу, ОСОБА_1 було відсторонено від роботи з 01.02.2022 року до моменту надання міжнародного свідоцтва про вакцинацію чи внутрішнього COVID-19 сертифікату в додатку «Дія» або довідки про протипоказання даному щепленню встановленого зразка МОЗ України, або на час дії адаптивного карантину на території України, без збереження заробітної плати, на підставі ст. 46 КЗпП України, ч.2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу МОЗ України від 30.11.2021 року № 2664 «Про затвердження змін до переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», наказу начальника підприємства від 31.12.2021 року № 85 «Про попередження працівників підприємства щодо обов`язкового профілактичного щеплення». Оскільки під час відсторонення від роботи позивач тимчасово увільнився від виконання службових обов`язків, зарплата йому не виплачувалась. Законом не передбачено виплачувати заробітну плату працівнику, увільненому від виконання службових обов`язків. Крім того, право позивача на працю не порушувалось, а було тимчасово обмежене з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач не дотримався вимог законодавства щодо проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, тому підстав для стягнення моральної шкоди на його користь немає.
Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , наказом № 249 О/с від 17.10.2018 року був прийнятий на посаду інспектора охорони відділу охорони КП ВМР «Муніципальна поліція» (з 03.04.2019 року КП «Муніципальна служба правопорядку» Вінницької міської ради, з 03.05.2019 року КП «Муніципальна варта» Вінницької міської ради).
Наказом № 23 О/с від 02.03.2020 року ОСОБА_1 в порядку переведення переведений на посаду інспектора відділу контролю громадського порядку (а.с. 11, 12).
Із наказом начальника підприємства від 31.12.2021 року № 85 «Про попередження працівників підприємства щодо обов`язкового профілактичного щеплення» ОСОБА_1 був ознайомлений під підпис (зворот а.с. 34).
На підставі ст. 46 КЗпП України, ч.2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу МОЗ України від 30.11.2021 року № 2664 «Про затвердження змін до переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», наказу начальника підприємства від 31.12.2021 року № 85 «Про попередження працівників підприємства щодо обов`язкового профілактичного щеплення» (а.с. 34), наказом першого заступника «Муніципальної варти» ВМР від 31.01.2022 № 13 О/с ОСОБА_1 інспектора відділу контролю громадського порядку було відсторонено від роботи з 01.02.2022 року до моменту надання міжнародного свідоцтва про вакцинацію чи внутрішнього COVID-19 сертифікату в додатку «Дія» або довідки про протипоказання даному щепленню встановленого зразка МОЗ України, або на час дії адаптивного карантину на території України, без збереження заробітної плати (а.с. 13).
Загальна сума доходу позивача за період з 01.08.2021 року по 31.01.2022 року складає 73 680,79 грн., з яких з урахуванням відрахувань фактично отримано 59 313,02 грн. (а.с. 15).
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 25.02.2022 № 60/НСТ, ОСОБА_1 , майора запасу, офіцера штату військової частини НОМЕР_2 зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення та призначено на посаду за штатами військового часу та залучено до виконання бойового завдання (а.с. 43).
Згідно із ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Частиною 1 статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі:
- появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;
- відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;
- в інших випадках, передбачених законодавством.
У визначенні поняття «законодавством» суд враховує рішення Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»), відповідно до якого термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 КЗпП України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.
Так, за змістом статті 46 КЗпП України, допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження № 61-18651св18)).
Таким актом є, зокрема Закон України «Про захист населення від інфекційний хвороб», який передбачає відсторонення працівників як в разі відмови від обов`язкових щеплень, так і в разі ухилення від обов`язкових щеплень.
Відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.
Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я (МОЗ) України.
Наказом МОЗ від 5 лютого 2020 року за №521 розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носіїв збудників цих хвороб, який затверджений наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, доповнено пунктом 39 такого змісту: «COVID-19».
Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 із подальшими змінами та доповненнями затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (надалі - Перелік № 2153), відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники органів місцевого самоврядування (доповнено п. 7 згідно з Наказом МОЗ № 2664 від 30.11.2021), працівники комунальних підприємств, установ та організацій (доповнено п. 9 згідно з Наказом Міністерства охорони здоров`я № 2664 від 30.11.2021).
Згідно з приміткою до Переліку № 2153, обов`язкове профілактичне щеплення проводиться в разі відсутності у працівника абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року №2070).
Відповідач КП «Муніципальна варта» належить до комунальної власності Вінницької міської територіальної громади. Власником Муніципальної варти є Вінницька міська територіальна громада в особі Вінницької міської ради , якій воно підзвітне і підконтрольне.
В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач має такий стан здоров`я, що є перешкодою для вакцинування від COVID-19.
31.12.2021 року позивач під підпис був повідомлений про встановлення терміну для вакцинації від COVID-19 до 30.01.2022 року та те, що допуск до роботи з 31.01.2022 року буде здійснюватися за наявності сертифікату в додатку «Дія» або довідки про протипоказання даному щепленню.
Отже у позивача було достатньо часу і можливостей для виконання відповідних вимог з тим, щоб бути допущеним до роботи з 31.01.2022 року.
Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ України N 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини й зареєструвало відповідний наказ.
Пунктом 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (згідно постанови КМ N 1096 від 20.10.2021) керівникам державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій зобов`язано забезпечити:
- контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком N 2153;
- відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком N 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статі 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; а також
- взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.
Отже, суд вважає, що перший заступник КП «Муніципальна варта» ВМР О. Манзюк, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення від роботи інспектора відділу контролю громадського порядку ОСОБА_1 з 01.02.2022 року.
Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.
Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, за загальним правилом такому працівникові заробітна плата не виплачується.
Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.
Водночас, відсторонюючи працівника, керівник повинен діяти в спосіб та в межах повноважень, передбачених законом. Тому в наказі про відсторонення мають бути зазначені підстави та строк такого відсторонення. Керівник має ознайомити з таким наказом працівника. Якщо працівник відмовляється ознайомитись з наказом та поставити свій підпис, про це складається акт. На період відсторонення за працівником зберігається робоче місце.
Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 висловив правову позицію про те, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.
Як свідчить зміст оспорюваного наказу від 31.01.2022 року у ньому зазначено підставу відсторонення невиконання позивачем наказу від 31.12.2021 року про попередження працівників про обов`язкове профілактичне щеплення, оскільки позивач не пред`явив документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 або копію медичного висновку про абсолютні протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, і строк відсторонення - до моменту надання міжнародного свідоцтва про вакцинацію чи внутрішнього COVID-19 сертифікату в додатку «Дія» або довідки про протипоказання даному щепленню встановленого зразка МОЗ України або на час дії адаптивного карантину на території України, без збереження заробітної плати.
З наказом від 31.01.2022 року ОСОБА_1 був ознайомлений.
Видавши оспорюваний наказ, відповідач застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено законодавством, та відповідно до вимог п. 41-6 постанови КМУ N 1236 (в оновленій редакції).
У постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим.
У постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 Верховний Суд зазначив, що інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян.
Відтак, втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимоги позивача про визнання незаконним і скасування наказу КП «Муніципальна варта» ВМР від 31.01.2022 року № 13 О/с про відсторонення ОСОБА_2 від роботи без збереження заробітної плати, а відтак, задоволенню не підлягають також вимоги про зобов`язання виплатити позивачу невиплачену заробітну плату за час відсторонення від роботи та стягнення 50 000 грн. моральної шкоди.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 79-81, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до КП «Муніципальна варта» Вінницької міської ради про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення невиплаченої заробітної плати та моральної шкоди - відмовити.
Рішення може бути оскаржене. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до вимог 354, 355 ЦПК України, розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України.
Повне судове рішення складене 26 вересня 2022 року.

Суддя: