Ухвала

Іменем України

05 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 459/1229/21

провадження № 61-8731ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Кіщука Богдана Васильовича на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 січня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року, до якої включено скаргу на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 12 січня 2022 року, в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила усунути їй перешкоди в користуванні нерухомим майном шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позов ОСОБА_3 мотивовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 09 квітня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Львівської області Павликом П. О., вона придбала у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . Попередньо, до укладення договору купівлі-продажу, між нею як покупцем та ОСОБА_4 як продавцем, який діяв від імені та в інтересах сім`ї, було досягнуто згоди про те, що всі особи, які на момент вчинення правочину зареєстровані та/або проживають у зазначеній квартирі, будуть зняті з реєстрації місця проживання протягом трьох робочих днів з дати підписання договору. Також в пункті 11 договору купівлі-продажу продавець зобов`язався звільнити вищевказану квартиру та зняти з реєстраційного обліку, окрім себе, членів свої сім`ї до 13 квітня 2021 року. Однак члени сім`ї попереднього власника квартири ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не знялися з реєстраційного обліку, та їх місце проживання дотепер зареєстроване у квартирі АДРЕСА_1 . Факт реєстрації відповідачів у квартирі порушує її право на вільне розпорядження і користування майном, тому на підставі статті 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) вона має право на усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном.

Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 12 січня 2022 року відмовлено в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Кіщука Б. В. про забезпечення зустрічного позову до його подання.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що представником відповідачів не доведено існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення зустрічного позову, не вказано обсягу позовних вимог, а лише зазначено предмет позову, що позбавляє можливості встановити відповідність обраного заявником виду забезпечення зустрічного позову позовним вимогам. Крім цього, з часу ознайомлення представника відповідачів з матеріалами справи пройшло більше 6 місяців, протягом яких відповідачі не вчинили дій щодо пред`явлення зустрічного позову, що давало б можливість вирішити питання забезпечення вже пред`явленого зустрічного позову та відповідало б меті інституту забезпечення позову.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 12 січня 2022 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . Стягнуто із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 по 454 грн судового збору з кожної.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що згідно з договором купівлі-продажу квартири від 09 квітня 2021 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , тому є правові підстави для визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування вказаною квартирою, оскільки відповідачі як члени сім`ї колишнього власника згаданої квартири мали право користування житлом, допоки ОСОБА_4 був власником цього житла. Відповідачі не є членами сім`ї позивача, а тому вона (позивач) як власник має право вимагати від осіб, які не є членами її сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з нею і ведуть з нею спільне господарство, усунення порушень свого права власності в будь-який час.

01 вересня 2022 року представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Кіщук Б. В. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 січня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року, до якої включено скаргу на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 12 січня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків, а саме - заявникам необхідно було подати до Верховного Суду уточнену касаційну скаргу, в якій вказати передбачену (передбачені) статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, та навести належне обґрунтування цієї (цих) підстави (підстав) з урахуванням правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 листопада 2020 року у справі № 904/3807/19, а також сплатити судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 1 816 грн. При цьому заявникам було роз`яснено про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, за ідентифікатором поштового відділення 455, представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Кіщук Б. В. отримав зазначену ухвалу 21 вересня 2022 року.

На виконання вимог вказаної ухвали до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків, які представником ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокатом Кіщуком Б. В. здані на пошту 01 жовтня 2022 року, а саме: уточнена касаційна скарга на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 січня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року, до якої включено скаргу на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 12 січня 2022 року; квитанція від 30 вересня 2022 року № 76 про сплату судового збору в розмірі 1 816 грн.

Уточнена касаційна скарга мотивована тим, оскаржувана постанова апеляційного суду повністю базується на рішенні суду першої інстанції від 12 січня 2022 року про задоволення позову ОСОБА_3 , а не на результатах дослідження аргументів відповідачів. Під час вирішення питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суду необхідно враховувати баланс інтересів сторін та вимогу пропорційності позбавлення права користування житлом. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18. Суди попередніх інстанцій в цій справі проігнорували гарантоване процесуальним законодавством право відповідачів захищати свої права шляхом пред`явлення зустрічного позову, а саме: 1) при відмові в задоволенні заяви про забезпечення зустрічного позову; 2) при ухваленні рішення по суті спору виключно на підставі не досліджених, голослівних фактів, які суди зазначили як обґрунтування.

Отже, касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що ОСОБА_3 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 09 квітня 2021 року, укладеного між нею і ОСОБА_4 .

З копії довідки про склад сім`ї від 19 березня 2021 року № 4974, виданої Відділом реєстрації Червоноградської міської ради Червоноградського району Львівської області, вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з пунктом 11 договору купівлі-продажу від 09 квітня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Львівської області Павликом П. О., за реєстром № 703, продавець ОСОБА_4 зобов`язаний звільнити продану квартиру і виписати себе та членів своєї родини не пізніше 13 квітня 2021 року.

З акта про фактичне проживання (не проживання) від 21 квітня 2021 року, складеного Комунальним підприємством «Червонограджитлокомунсервіс» (далі - КП «Червонограджитлокомунсервіс») вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 фактично не проживають у спірній квартирі.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною першою статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Аналогічну норму містить стаття 156 ЖК УРСР.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 ЖК УРСР).

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі жилого приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є. З припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року у справі № 686/15507/18 (провадження № 61-6247св19).

В постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), в постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Наявність у члена сім`ї власника квартири права користуватися жилим приміщенням нарівні з власником свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї власника від прав власника, а отже, з припиненням права власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таким чином, позивач як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном на підставі положення статті 391 ЦК України у будь-який час.

Встановивши, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 проживали та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 як члени сім`ї попереднього власника вказаної квартири - ОСОБА_4 , який продав зазначене жиле приміщення ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 09 квітня 2021 року, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про припинення у відповідачів права користування спірним жилим приміщенням та необхідність усунення ОСОБА_3 як новому власнику перешкод у користуванні своєю власністю.

Такі висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду та Верховного Суду України.

Що стосується доводів касаційної скарги про те, що під час вирішення питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суду необхідно враховувати баланс інтересів сторін та вимогу пропорційності позбавлення права користування житлом, то Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення Європейського суду з прав людини у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення Європейського суду з прав людини у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також має здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.

Легітимною метою в цій справі є захист прав власника квартири, які гарантовані статтею 41 Конституції України, статтями 317, 391 ЦК України, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Необхідно дотримуватися балансу між захистом права власності позивача та правом користування спірним будинком відповідачами, які не проживають в ньому (згідно з актом про фактичне проживання (не проживання) від 21 квітня 2021 року, складеним КП «Червонограджитлокомунсервіс»).

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).

В цій справі судами встановлено, що відповідачі не є членами сім`ї власника житла - ОСОБА_3 , зареєстровані у спірній квартирі за згодою колишнього власника - ОСОБА_4 , який продав квартиру ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, відповідачі фактично не проживають в ній, а про зв`язок зі спірною квартирою вказує лише наявність зареєстрованого місця проживання.

Реєстрація місця проживання відповідачів у спірній квартирі створює для позивача перешкоди в користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися і розпоряджатися власним майном.

З урахуванням балансу інтересів обох сторін та пропорційності переслідуваній легітимній меті, згідно зі статтею 8 Конвенції суди попередніх інстанцій в цій справі дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням.

Подібних за змістом правових висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 24 грудня 2021 року у справі № 128/1710/19 (провадження № 61-8192св20), від 02 червня 2022 року у справі № 686/15507/18 (провадження № 61-6247св19).

Посилання в касаційній скарзі на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 не заслуговує на увагу, оскільки у вказаній справі встановлені обставини, які не є подібними до обставин, встановлених судами попередніх інстанцій в цій справі. Так, у справі № 209/2642/18 вирішувалося питання про наявність права користування жилим приміщенням в особи, яка є донькою власника житла, тобто членом його сім`ї, тоді як в цій справі член сім`ї, за згодою якого відповідачі вселилися у спірну квартиру, не є власником цього жилого приміщення.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Кіщука Богдана Васильовича на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 січня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року, до якої включено скаргу на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 12 січня 2022 року, в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко