ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/5942/21 Номер провадження 22-ц/814/2141/22Головуючий у 1-й інстанції Мурашова Н.В. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Гальонкіна С.А., Хіль Л.М.

імена (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянув у порядку письмового провадження в м. Полтава апеляційні скарги ОСОБА_1

на ухвали Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 31 березня 2022 року, у складі судді Мурашової Н.В.

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 листопада 2021 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 31 березня 2022 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачеві.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції мотивував її тим, що зазначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, недоліки позовної заяви не усунуто, а тому, відповідно до приписів ч. 3 ст. 185 ЦПК України, позовна заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Окрім того, ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення доказів в якій просив витребувати у Крюківської районної державної адміністрації Кременчуцької міської ради відомості про останнє відоме місце реєстрації ОСОБА_2 та витребувати у Крюківського РВ у м. Кременчуці УДМС України в Полтавській області копію посвідки на проживання ОСОБА_2 , а також відомості щодо останнього відомого місця проживання її на території РФ.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 31 березня 2022 року повернуто ОСОБА_1 заяву про забезпечення доказів.

Ухвала суду мотивована тим, що заява ОСОБА_1 про забезпечення доказів не відповідає вимогам ст. 117 ЦПК України та заявником не доведено для доказування яких саме обставин необхідно витребувати відомості. Окрім того, заявником не було наведено жодного факту на підтвердження того, що зазначені в заяві документи можуть бути втрачені або їх збирання чи подання стане згодом неможливим чи утрудненим.

Не погодившись із даними ухвалами місцевого суду, їх в апеляційному порядку оскаржив позивач ОСОБА_1 , просив дані ухвали скасувати, а справу направити до місцевого суду для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Апеляційні скарги обґрунтовані тим, що ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 23.11.2021 року позовну заяву залишено без руху з підстав не надання документів на підтвердження того, що відповідачка ОСОБА_2 , яка є громадянкою РФ, проживає в АДРЕСА_1 та не назначено місце проживання чи перебування відповідача на території РФ, громадянкою якої вона є, надано строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків тривалістю 5 днів з дня отримання позивачем даної ухвали.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 31.03.2022 позовну заяву повернуто позивачеві у зв`язку з не усуненням недоліків вищевказаної ухвали.

ОСОБА_1 вважає дану ухвалу суду незаконною, оскільки місцевим судом не було враховано, що одночасно з поданням позову, позивач подав заяву про забезпечення доказів, в якій просив витребувати відомості щодо останнього місця реєстрації відповідача та місця проживання ОСОБА_2 на території РФ. Вказав, що місцевий суд застосував надмірний формаліз у трактуванні процесуального законодавства, чим позбавив його права на доступ до правосуддя.

Окрім того, просив скасувати ухвалу Крюківського районного суду м. Кременчука від 31.03.2022, якою повернуто його заяву про забезпечення доказів, посилаючись на те, що докази, які він прохав витребувати щодо ідентифікуючих даних відповідача необхідні для уточнення відповідних даних в позові. Вказав, що він не може надати суду інформацію щодо місця проживання відповідача, у зв`язку з чим виникла потреба у забезпеченні доказів.

Відзиву на апеляційні скарги в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявникові) (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 листопада 2021 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 15-17).

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції зазначив, що в позовній заяві зазначена остання відома адреса проживання відповідача ОСОБА_2 АДРЕСА_1 , проте суду не подано документів на підтвердження даного факту. Окрім того, всупереч п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України в позовній заяві не зазначено зареєстроване місце проживання чи перебування відповідача на території РФ, громадянкою якої є ОСОБА_2 .

Дану ухвалу місцевого суду було отримано позивачем 09 березня 2022 року під розписку в приміщенні Крюківського районного суду м. Кременчука (а. с. 22).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області 31.03.2022 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Місцевий суд прийшов до висновку, що позивачем не усунуто недоліки позовної заяви викладені в ухвалі суду від 23.11.2021 року, тому позовна заява позивача підлягає поверненню.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя, що кореспондується із положеннями статті 4 ЦПК України, з огляду на які, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При цьому, апеляційний суд приймає до уваги, що за висновками ЄСПЛ, право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле протии Франції» від 04 грудня 1995 року). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine» заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).

Виходячи з приписів ст. 55, 129 Конституції України, застосування та користування правами на судовий захист здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом.

Тобто, реалізація конституційного права, зокрема, на судовий захист ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: верховенство права, який передбачає право на справедливий суд та пропорційність.

Вимоги щодо змісту позовної заяви та документів, що додаються до позовної заяви, викладені в статтях 175 і 177 ЦПК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти.

Згідно ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Згідно ч. 2 ст. 185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Місцевий суд, повертаючи позовну заяву позивачеві, вказав, що ним не було подано до суду доказів щодо місця реєстрації відповідача, що перешкоджає вирішенню питання про відкриття провадження.

Частиною першою статті 27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Проте, відповідно до ст. 28 ч. 9 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

Відповідно до абзацу 2 частини першої та дев`ятої статті 187 ЦПК України, якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача. Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Частиною десятою статті 187 ЦПК України передбачено, що якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Аналіз вказаних норм процесуального права дає підстави для висновку, що повернення позовної заяви позивачеві із вказаних в оскаржуваному судовому рішенні підстав законом не передбачено, оскільки у разі встановлення того, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає її за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 ЦПК України, а у разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі.

На виконання запиту суду першої інстанції Крюківська районна державна адміністрація Кременчцуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області надала інформацію про те, що згідно реєстру територіальної громади ОСОБА_2 знята з місця проживання 28.10.2021 з адреси: АДРЕСА_1 у зв`язку з закінченням терміну дії посвідки на тимчасове проживання в Україні (а.с. 20).

Разом з тим, пред`являючи позов, ОСОБА_1 зазначав, про останнє відоме позивачу місце проживання і перебування відповідача.

Враховуючи викладене, оскільки останнім відомим місцем проживання (перебування) відповідача є житло по АДРЕСА_1 , суд першої інстанції у порушення вимог частини дев`ятої статті 28 та частини десятої статті 187 ЦПК України помилково повернув позовну заяву.

Указані висновки також узгоджується із позиціями, висвітленими у постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 207/1186/20 та постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 569/2295/19.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при винесенні ухвали про повернення позовної заяви позивачу є обґрунтованими.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно п. п. 3. 4. ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви позивачу постановлена передчасно, підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Крюківського районного суду м. Кременчука від 31.03.2022 року про повернення заяви про забезпечення доказів, колегія суддів приходить до висновку про відмову в її задоволенні з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Згідно з ч. 1 ст. 117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів зазначається, зокрема обґрунтування необхідності забезпечення доказів.

Позивачем у заяві про забезпечення доказів не наведено обґрунтувань на підтвердження того, що інформація, яку він прохає витребувати може бути втрачена або подання такого доказу стане згодом неможливим чи утрудненим.

Відповідно до ч. 4 ст. 117 ЦПК України суд, встановивши, що заяву про забезпечення доказів подано без додержання вимог цієї статті, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

У разі неможливості самостійно надати докази, на що по суті покликається позивач у заяві про забезпечення доказів, учасник справи вправі подати клопотання про витребування доказів судом на підставі ст. 84 ЦПК України.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до переконання про те, що оскаржувана ухвала Крюківського районного суду м. Кременчука від 31.03.2022 про повернення заявнику заяви про забезпечення доказів постановлена місцевим судом з дотриманням норм процесуального права, судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 6, ст. 379 ч. 1 п. 3, 374 ч. 1 п. 1, 375, 4, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 31 березня 2022 року про повернення позовної заяви задовольнити.

Ухвалу Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 31 березня 2022 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 31 березня 2022 року про повернення зави про забезпечення доказів залишити без задоволення.

Ухвалу Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 31 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді: С.А. Гальонкін

Л.М. Хіль