Справа №522/5764/20
Провадження №2/522/2283/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2022 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Чернявської Л.М.,

за участю секретаря судового засідання - Тофан Л.Р.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи нотаріус Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одесі Михальова Лідія Іванівна, державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюта Сергій Васильович про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

09 квітня 2020 року до Приморського районного суду міста Одеси звернулась ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи: нотаріус Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одесі Михальова Лідія Іванівна, державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюта Сергій Васильович про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позивач просив визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 59,5 кв.м., жилою площею 44,0 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 101; витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 59,5 кв.м., жилою площею 44,0 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 101.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилається на те, що 01.06.1953 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб. 18.08.1989 року виконавчий комітет Іллічівської ради народних депутатів, керуючись рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів № 283 від 03.08.1989 «Про зміну правового статусу ЖБК-3 офіцерів запасу у відставці» прийняв рішення про визнання права власності на квартири за мешканцями будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Зокрема, за чоловіком Позивача - ОСОБА_3 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 59,5 кв.м., жилою площею 44,0 кв.м., яка складається з трьох кімнат площею 9,6 кв.м, 18.0 кв.м і 16,4 кв.м кожна, кухні площею 5,9 кв.м, ванної кімнати площею 1,9 кв.м, коридору площею 5,9 кв.м., туалету площею 0,9 кв.м., балкону площею 0,9 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, після смерті чоловіка, ОСОБА_1 , продовжувала проживати у вказаній Квартирі та у відповідності до статті 549 чинного на той час Цивільного кодексу УРСР є такою, що прийняла спадщину в повному обсязі шляхом вступу в управління спадковим майном після відкриття спадщини.

Оскільки відповідно до статті 548 Цивільного кодексу УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, а положення чинного на час відкриття спадщини законодавства не передбачали обов`язку спадкоємця здійснювати реєстрацію права власності на спадщину, ОСОБА_1 стала повноправною власницею Квартири та не зверталась до нотаріуса.

Протягом останнього часу Позивач проживала за кордоном та не мала можливості контролювати належне їй майно. Як зазначає позивачка, у березні 2020 року Позивачу стало відомо від сусідів, що її квартиру, в якій вона тимчасово не проживала, захопили невідомі люди. Виявилось, на даний момент власником квартири зареєстрований ОСОБА_2 .

В ході з`ясування обставин було з`ясовано, що, нібито, 14.09.2005 року Третейським судом асоціації «МІАР-ТС» було винесено рішення по справі № ТС - 50 - КВП-2005 згідно якого, право власності на Квартиру було визнано за матір`ю нинішнього власника - ОСОБА_2 . У вказаному рішенні третейського суду містяться посилання на нібито, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 08.04.2005 року та на третейську угоду від 08.04.2005 року.

Однак, ОСОБА_1 вказує, що не укладала жодних договорів про відчуження квартири АДРЕСА_1 від 08.04.2005 та не укладала жодних третейських угод.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 , а 19.02.2020 року державним нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса Михальовою Лідією Іванівною було видано свідоцтво про право на спадщину по спадковій справі № 990/2019, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_2 успадкував після ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Позивачка вказує, що з свідоцтва про право на спадщину серія та номер: 1-166 виданого 19.02.2020 державним нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса Михальовою Лідією Іванівною по спадковій справі № 990/2019 вбачається, що право власності померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 на квартиру було зареєстровано державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манютою Сергієм Васильовичем 07.10.2019, тобто через 5 місяців після смерті ОСОБА_2 та через 14 років після рішення Третейського суду асоціації «МІАР-ТС», що явно свідчить про неправомірність вибуття квартири з власності позивача, оскільки ні державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюта Сергій Васильович, ні державний нотаріус Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса Михальова Лідія Іванівна не перевірили належним чином надані ОСОБА_2 документи та, навіть, здійснили реєстрацію майна за особою, яка померла за 5 місяців до реєстрації за нею права власності.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 не укладала договорів про відчуження квартири, не укладала третейських угод, їй нічого не відомо про наявність рішення третейського суду про визнання права власності на її майно за іншою особою та той факт, що на даний час належне їй нерухоме майно зареєстроване за невідомою їй особою просить захистити її права в судовому порядку шляхом визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 та витребування у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2020 року провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 14 квітня 2020 року клопотання позивача про витребування доказів задоволено. Витребувано у Державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича (код ЄДРЮОФОПГФ: 42474669, адреса: 65059, м. Одеса, просп. Адміральський, 33А, офіс 502) належним чином завірену копію Реєстраційної справи, на підставі якої було постановлено Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), номер запису про право власності: 33630658 від 07.10.2019 про реєстрацію 07.10.2019 власником квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 59,5 кв.м., жилою площею 44,0 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 101 ОСОБА_2 (1926 року народження). Витребувано у нотаріуса Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса Михальової Лідії Іванівни (Свідоцтво № 3521, адреса: 65076, м. Одеса, пл. Дерев`янка, 1, інша відома адреса: АДРЕСА_3 ) належним чином завірену копію спадкової справи № 990/2019, на підставі якої було видано свідоцтво про право на спадщину серія та номер: 1-166 від 19.02.2020 та прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 51212619 від 19.02.2020 про реєстрацію власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,5 кв.м., жилою площею 44,0 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 101 ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 14 квітня 2020 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено. Вжито заходи забезпечення позову та встановлено заборону на відчуження нерухомого майна, яке належить на праві власності ОСОБА_2 , а саме: квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,5 кв.м., жилою площею 44,0 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, запис про реєстрацію права власності: 35560024 від 19.02.2020 року.

15 травня 2020 року від третьої особи державного нотаріуса Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса Михальової Лідії Іванівни надійшов лист, відповідно до якого остання просить слухати справу її за відсутності.

04 серпня 2020 року до Приморського районного суду міста Одеси від державного нотаріуса Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса Михальової Лідії Іванівни надійшли матеріали спадкової справи № 990/2019 до майна ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 21 жовтня 2020 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову, які вжиті на підставі ухвали суду від 14 квітня 2020 року.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 16 грудня 2020 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено. Витребувано у відповідача - ОСОБА_2 завірену Третейським судом асоціації «МІАР-ТС» копію рішення Третейського суду асоціації «МІАР-ТС» від 14.09.2005 по справі № ТС-50-КВП-2005, яка була пред`явлена до Державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича та нотаріуса Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса Михальової Лідії Іванівни. Витребувано у Постійно діючого третейського суду при Асоціації «МІАР-ТС» матеріали справи № ТС-50_КВП-2005. Зобов`язано ОСОБА_2 та Постійно діючого третейського суду при Асоціації «МІАР-ТС».

04 січня 2021 року до Приморського районного суду міста Одеси від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Фірсова Станіслава Георгійовича надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач не визнає заявлені позовні вимоги та просить відмовити у задоволенні позову. В якості обґрунтування відповідач зазначає, що йому достовірно відомо про повну згоду на укладання договору дарування, факт вільності її намірів та факт підписання договору власноруч може бути підтверджений також показаннями свідків, які на точ час були сусідами позивача і одночасно з ОСОБА_2 отримали нерухоме майно від ОСОБА_1 . Також вказує, що свідками може бути підтверджений факт обізнаності позивача про укладання договору, що також є підставою для застосування строків позовної давності. Зазначає, що з 2005 року позивач не є платником комунальних послуг та це, на думку відповідача, вказує на добровільність та обізнаність ОСОБА_1 .

Протокольною ухвалою суду від 09 червня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті.

Розгляд справи неодноразово відкладався з підстав звернення учасниками справ про відкладення розгляду справи.

В судове засідання 27 вересня 2022 року учасники справи не з`явились, сповіщались належним чином.

Засобами електронного зв`язку 27 вересня 2022 року від адресата « ОСОБА_4 « ІНФОРМАЦІЯ_4 »» до суду надійшла фото заяви ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_2 про проведення відеоконференції, яке суд не приймає до уваги, оскільки подана заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції не скріплена власним електронним цифровим підписом представника відповідача Тимовського О.І..

27 вересня 2022 року від представника ОСОБА_1 до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності учасників справи. Зазначив, що у зв`язку з неодноразовим відкладенням розгляду справи та систематичним відкладенням розгляду справи з підстав клопотань відповідача про відкладення, просив розглянути справу за відсутності учасників справи, які належним чином сповіщені.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Суд вважає, що були створені всі умови для реалізації прав осіб на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги, що учасники справи будучи повідомленими про дату та час розгляду справи в суді, не з`явились, суд оцінює таку поведінку учасників справи як небажання прийняти участь в розгляді справи в суді.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У той же час, Європейський суду своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.

Підстав для відкладення розгляду справи, визначених частиною 2 ст. 223 ЦПК України судом не встановлено.

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів.

Справа перебуває на розгляді в суді з квітня 2020 року.

Верховний Суду постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив проте, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про задоволення позову на підставі наступного.

Судом встановлено, що 01.06.1953 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_2 від 27.10.1953.

18.08.1989 року виконавчий комітет Іллічівської ради народних депутатів, керуючись рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів № 283 від 03.08.1989 «Про зміну правового статусу ЖБК-3 офіцерів запасу у відставці» прийняв рішення про визнання права власності на квартири за мешканцями будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Зокрема, за чоловіком Позивача - ОСОБА_3 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 59,5 кв.м., жилою площею 44,0 кв.м., яка складається з трьох кімнат площею 9,6 кв.м, 18.0 кв.м і 16,4 кв.м кожна, кухні площею 5,9 кв.м, ванної кімнати площею 1,9 кв.м, коридору площею 5,9 кв.м., туалету площею 0,9 кв.м., балкону площею 0,9 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 29.07.1998.

Положеннями статті 549 Цивільного кодексу УРСР (чинного на момент вказаних правовідносин) особа є такою, що прийняла спадщину в повному обсязі шляхом вступу в управління спадковим майном після відкриття спадщини.

Відповідно до статті 548 Цивільного кодексу УРСР (чинного на момент вказаних правовідносин) прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, а положення чинного на час відкриття спадщини законодавства не передбачали обов`язку спадкоємця здійснювати реєстрацію права власності на спадщину. Таким чином, ОСОБА_1 успадкувала від померлого чоловіка нерухоме майно та стала власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,5 кв.м., жилою площею 44,0 кв.м.

В той же час, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, інформаційна довідка № 205826254 від 01.04.2020 року, вбачається, що 19.02.2020 року нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса Михальовою Лідією Іванівною право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 59,5 кв.м., жилою площею 44,0 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 101 зареєстроване за ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 41).

Підставою виникнення права власності на спірну квартиру у ОСОБА_2 стало свідоцтво про право на спадщину серія та номер: 1-166 від 19.02.2020 видане нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса Михальовою Лідією Іванівною.

З наданих до суду матеріалів спадкової справи №990/2019 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_2 що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 6 від 08.10.2019 (т. 1 а.с. 72,73).

В ході встановлення майна, належного померлій ОСОБА_2 , нотаріусом було надіслано до Третейського суду Асоціації «Міар-ТС» запити № 5792-14 від 29.11.2019 та № 238/02-14 від 21.01.2020 з проханням надати копію рішення Третейського суду асоціації «Міар-ТС» в м. Одесі від 14.09.2005 справа № ТС-50-КВП/2005 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування дійсним, про визнання права власності (т. 1 а.с. 83,84).

У відповідь на запит нотаріуса було отримано відповідь від Третейського суду Асоціації «Міар-ТС» від 03.02.2020 за підписом голови Мікуліч Івана Омеляновича, в якій вказується, що третейським судом було винесено рішення у справі № ТС-50-КВП/2005, матеріали справи та оригінал рішення зберігаються в архіві третейського суду, а інформацію про реєстрацію Третейського суду Асоціації «Міар-ТС» можливо отримати в органах юстиції Одеської області. (т. 1 а.с. 84). Також разом з відповіддю нотаріусу було надано копію рішення Третейського суду асоціації «Міар-ТС» в м. Одесі від 14.09.2005 справа № ТС-50-КВП/2005, яка не містить підписів судді та голови асоціації, а виготовлена секретарем (т. 1 а.с. 85-86).

Також, в матеріалах спадкової справи наявна відповідь Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Міністерства юстиції України № 2053/03-07 від 30.01.2020, яка була надана на запит ОСОБА_2 від 27.01.2020.

Згідно вказаної відповіді, Управління державної реєстрації - Асоціація «Міар-ТС» керівником якої був ОСОБА_6 , припинена з 15.11.2017 на підставі запису № 7002755 (т. 1 а.с. 88-92).

Суд звертає увагу, що наявна в матеріалах спадкової справи відповідь Третейського суду Асоціації «Міар-ТС» від 03.02.2020 за підписом голови Мікуліч Івана Омеляновича була надана вже після припинення 15.11.2017 року Асоціації «Міар-ТС».

Надалі, вже після ухвали Приморського районного суду міста Одеси від 14.04.2020 року про витребування доказів по справі № 522/5764/20, в матеріалах спадкової справи наявна ще одна копія рішення Третейського суду асоціації «Міар-ТС» в м. Одесі від 14.09.2005 справа № ТС-50-КВП/2005, яка вже містить підписи судді та голови асоціації (т. 1 а.с. 94-96).

З наявного в матеріалах спадкової справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 185017494 від 16.10.2019 року вбачається, що 07.10.2019 року державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манютою Сергієм Васильовичем, на підставі технічного паспорту б/н виданого КП «ОМБТІ та РОН» від 17.03.2012 та рішення Третейського суду асоціації «Міар-ТС» в м. Одесі від 14.09.2005 справа № ТС-50-КВП/2005 за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 59,5 кв.м., жилою площею 44,0 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 101. (т. 1 а.с. 98).

Тотожні відомості щодо реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_2 містяться і у сформованих нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса Михальовою Лідією Іванівною інформаційній довідці № 200875517 від 19.02.2019 року (т. 1 а.с. 100) та інформаційній довідці № 200876217 від 19.02.2019 (т. 1 а.с. 102).

Тобто, з наявних матеріалів справи вбачається, що право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 101 було зареєстровано за нею через 151 день після її смерті.

19.02.2019 року нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса Михальовою Лідією Іванівною було видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину по спадковій справі № 990/2019, зареєстроване в реєстрі за № 1-166, яке в свою чергу стало підставою для реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 101 за ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. ст. 12, 15, 16, 20 Цивільного кодексу України особа здійснює свої цивільні права, в тому числі право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, на власний розсуд. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його права власності.

За змістом статті 392 ЦК України, передбачений нею спосіб захисту спрямований не на виникнення за рішенням суду права власності позивача, а на підтвердження наявного у позивача права власності, набутого раніше на законних підставах.

Виходячи зі змісту наведених норм, позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно.

Як вбачається з фактичних обставин справи, ОСОБА_1 набула права власності на Квартиру від свого чоловіка, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Нормами діючого на той час ЦК УРСР було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини) та строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом не обмежувався.

Норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень, чинного нині ЦК України, вказують, на те, що ЦК України застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом і їх слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР.

При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Відповідно до статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

За статтею 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, зокрема, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Тотожні норми права містяться і у положеннях нині діючого законодавства.

Так, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 зазначив наступне.

При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК України) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК України), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України).

Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Наявність у ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру до реєстрації її за ОСОБА_2 також не заперечується сторонами.

Тому слід дійти висновку, що хоча ОСОБА_1 і не зверталась до уповноважених органів для здійснення реєстраційних дій відносно успадкованої квартири, вона є повноправним власником.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про третейські суди» в редакції станом на час винесення рішення третейського суду, третейський суд - недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про третейські суди» сторони мають право вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів; за домовленістю сторін вони можуть доручити третій особі (юридичній або фізичній) призначення чи обрання третейського суду чи суддів.

Закон містить мінімальні вимоги до третейських суддів (стаття 18 Закону України «Про третейські суди»). Рішення третейського суду зазвичай не мають такого рівня авторитетності, як судові рішення. Отже, особа, яка покладається на рішення третейського суду для того, щоб робити власні висновки про права та обов`язки, у тому числі сторін третейського розгляду, робить це на власний ризик.

Вимоги до рішення третейського суду викладені в статті 46 Закону України «Про третейські суди», відповідно до якої рішення постійно діючого третейського суду скріплюється підписом керівника та круглою печаткою юридичної особи - засновника цього третейського суду. Підписи третейських суддів третейського суду для вирішення конкретного спору на рішенні третейського суду посвідчуються нотаріально.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що рішення Третейського суду асоціації «Міар-ТС» в м. Одесі від 14.09.2005 справа № ТС-50-КВП/2005 не містить нотаріального підпису третейського судді.

На момент винесення рішення Третейського суду асоціації «Міар-ТС» в м. Одесі від 14.09.2005 справа № ТС-50-КВП/2005 Закону України «Про третейські суди» допускав можливість розгляду справ третейськими судами щодо нерухомого майна, однак в подальшому Законом № 1076-VI (1076-17) від 05.03.2009 до Закону України «Про третейські суди» було внесено зміни, які виключали можливість розгляду справ у спорах щодо нерухомого майна.

Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про третейські суди», сторони, які передали спір на вирішення третейського суду, зобов`язані добровільно виконати рішення третейського суду, без будь-яких зволікань чи застережень.

В той же час, частиною третьою статті 55 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що виконання рішення третейського суду, якщо воно потребує вчинення дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх службовими особами, здійснюється за умови видачі компетентним судом виконавчого документа.

Отже для здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно на підставі рішення Третейського суду асоціації «Міар-ТС» в м. Одесі від 14.09.2005 по справі № ТС-50-КВП/2005 необхідним та обов`язковим було звернутись до суду за видачею виконавчого документа, однак вказаного не було здійснено, а Державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манютою Сергієм Васильовичем було внесено запис про державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 лише на підставі вказаного рішення третейського суду.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням третейського суду є захист майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних чи юридичних осіб. Ініціювання третейського розгляду не для захисту цих прав та інтересів є недопустимим.

Такий висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року у справі N 200/4202/14-ц (провадження N 61-1918св19).

Розділом 5 Методичних рекомендацій щодо державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна на підставі рішень судів, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 26 травня 2009 року N 914/5 передбачено, що згідно з пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про третейські суди» не підлягають примусовому виконанню рішення третейських судів, прийняті до набрання чинності Законом і не виконані на день набрання чинності Законом, у справах, які відповідно до Закону не підвідомчі третейським судам.

Відповідно до пункту 7 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 2 квітня 2009 року N 01-08/194 «Про Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності третейських судів та виконання рішень третейських судів» після 31 березня 2009 року господарські суди не повинні видавати накази на виконання рішень третейських судів у розглянутих останніми справах, які зазначено в пунктах 1 - 13 статті 6 Закону України «Про третейські суди», в тому числі в тих випадках, коли на час розгляду таких справ вони були підвідомчі третейським судам.

Отже, після 31 березня 2009 року не підлягають виконанню рішення третейських судів, прийняті до набрання чинності Законом і не виконані на день набрання чинності Законом, у справах, які відповідно до Закону не підвідомчі третейським судам.

Враховуючи викладене, зазначаємо, що рішення третейських судів у справах, які відповідно до Закону не підвідомчі третейським судам, у тому числі у спорах щодо нерухомого майна, прийняті до набрання чинності Законом і не виконані до 31 березня 2009 року (зокрема, не здійснено державної реєстрації прав власності на нерухоме майно), не є підставою для проведення державної реєстрації прав власності на нерухоме майно.

Крім того, суд звертає увагу, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 вже після її смерті, що в сукупності з викладеним свідчить про незаконність реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_2 .

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Право на пред`явлення позову про витребування майна з незаконного володіння, унормовано статтею 387 Цивільного кодексу України, за приписами якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до системного тлумачення приписів статті 387 ЦК України, у поєднанні з комплексом норм, що регулюють набуття і реалізацію права власності, передбачений цією нормою спосіб захисту права власності є матеріально-правовою вимогою власника, що на момент подання позову фактично не володіє своїм індивідуально визначеним майном, до не власника, що на момент подання позову незаконно фактично володіє цим майном, про вилучення цього майна в натурі.

Тобто, позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник індивідуально визначеного майна, а відповідачем виступає незаконний володілець майна.

Відповідно до частини 1 статті 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Виходячи з цієї норми, фактичне володіння передбачає фактичне панування особи над річчю. Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, яке не має правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом) або правова підстава якого відпала чи визнана недійсною.

Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.

У висновках про правильне застосування норм права Велика Палата Верховного Суду, в п. 89. постанови від 04.07.2018 по справі № 653/1096/16-ц, зазначила, що факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

Отже, фактом державної реєстрації права власності відповідач заволодів спірним нерухомим майном та не визнає право власності позивача на вказану нерухомість.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Згідно зі ст. ст. 319, 321, 658 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові.

Згідно статті 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Крім цього, якщо майно було набуто безвідплатно в особи, яка не мала право його відчужувати, то власник має право його витребувати від добросовісного набувача у всіх випадках (ч. 3 ст. 388 ЦК України).

Такі висновки відповідають по суті висновкам Верховного суду України та Верховного Суду у аналогічних правовідносинах та повинні бути враховані судом при розгляді справи, а саме у справах N 2-1168цс15 від 2.09.2015 року; N 6-1цс15 від 11.02.2015 року N 6-1203цс15 від 16.09.2015 року; N 914/3366/16 від 31.01.2018 року.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч. 3 ст. 388 ЦК України).

Верховний Суд в постанові від 21.03.2018 № 904/11074/16 дійшов висновку, що витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В той же час слід зауважити, що за загальним правилом судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється.

Аналізуючи положення статті 392 та 388 ЦК України Верховний Суд у постанові від 29.03.2018 по справі№ 904/4573/16 зазначив, що у випадку коли відповідач незаконно володіє чужим майном, вважає себе власником спірного майна і не визнає права власності позивача на це майно (при цьому, сторони не перебувають між собою у зобов`язальних відносинах), у позивача виникає можливість одночасного заявлення позовних вимог про визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки випадку вимоги про витребування майна в порядку статті 388 Цивільного кодексу України є похідними від вимог про визнання права власності на спірне майно у відповідності до статті 392 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Отже, в разі безвідплатного набуття майна в особи, яка не мала права його відчужувати, власник на підставі статті 387 ЦК України має право витребувати його від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, незалежно від добросовісності останньої.

Відповідач ОСОБА_2 одержав квартиру АДРЕСА_1 у спадщину, безвідплатно.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі N 338/180/17 (провадження N 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16 (провадження N 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц (провадження N 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі N 48/340 (провадження N 12-14звг19) та багатьох інших.

При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі N 488/5027/14-ц (провадження N 14-256цс18)).

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16, провадження N 14-208цс18, від 30 червня 2020 року у справі N 19/028-10/13, провадження N 12-158гс19 та від 16 лютого 2021 року у справі N 910/2861/18, провадження N 12-140гс19, задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Таким чином, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Як зазначено вище, задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16 (провадження N 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі N 488/5027/14-ц (провадження N 14-256цс18).

Отже, ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.

Наведені положення законодавства, практики їх застосування в сукупності з фактичними обставинами справи дозволяють дійти до висновку про необхідність захисту прав ОСОБА_1 від порушень з боку ОСОБА_2 шляхом визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 та витребування її від ОСОБА_2 .

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 330, 317, 319, 321, 330, 387, 388, 392, 397, 658 ЦК України, ст. ст. 76, 81, ч. 1 ст. 223, ст. 247, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_5 , паспорт серії: НОМЕР_6 , виданий Іллічівським РВ УМВС України в Одеській обл. 14.12.2001, адреса: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_5 ) про визнання права власності та витребування майна - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_5 , паспорт серії: НОМЕР_6 , виданий Іллічівським РВ УМВС України в Одеській обл. 14.12.2001, адреса: АДРЕСА_4 ) право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 59,5 кв.м., жилою площею 44,0 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 101;

Витребувати у ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_5 , паспорт серії: НОМЕР_6 , виданий Іллічівським РВ УМВС України в Одеській обл. 14.12.2001, адреса: АДРЕСА_4 ) квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 59,5 кв.м., жилою площею 44,0 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 101.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту цього рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, мають право на поновлення строку на апеляційне оскарження.

Повний текст рішення складено 04 жовтня 2022 року

Суддя Чернявська Л.М.