КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження № 22-ц/824/811/2022 Доповідач Заришняк Г.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2022 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів Кулікової С.В., Рубан С.М.

При секратері ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Косенка Антона Павловича, діючого в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , діючої в інтересах ОСОБА_4 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 серпня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козленко Вікторія Вікторівна про визнання недійсним свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину за законом,-

В С Т А Н О В И В :

В липні 2020 року ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус КМНО округу Козленко В.В. про визнання недійсним свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину за законом.

В обґрунтування позову вказувала, що вона, ОСОБА_4 , є власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 200,7 кв.м. Право власності на цю квартиру вона набула на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 20.01.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Зазначала, що у вересні 2019 року відповідачка ОСОБА_2 пред`явила до неї позов про усунення перешкод у здійсненні права користування нерухомим майном. В даному позові було зазначено, що ОСОБА_2 набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 85,7 кв.м. на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 , виданого 09.07.2018 року. Підставою для звернення до суду з даним позовом ОСОБА_2 зазначила, що ОСОБА_4 перешкоджає їй у користуванні приміщеннями №6, площею 20,4 кв.м та № 7, площею 12,4 кв.м, які, нібито, належать ОСОБА_2 , на підтвердження чого остання, окрім свідоцтва про право на спадщину за законом, надала також технічний паспорт від 15.01.2013 року. При цьому ОСОБА_2 надала дублікат свідоцтва про право власності на житло, видане Радянською райдержадміністрацією м. Києва від 28.01.1999 року на підставі розпорядження від 28.01.1999 року №20568, однак нею не було надано жодних пояснень де, коли та за яких обставин було втрачено оригінал свідоцтва про право власності на житло.

Також у позові позивач ОСОБА_4 зазначила, що з моменту набуття права власності на квартиру АДРЕСА_3 жодних перепланувань або будь-яких змін нею не робилося, а тому площа квартири відповідає технічному паспорту від 09.12.2010 року, який виготовлявся для проведення купівлі-продажу квартири. Відповідно до листа КП КМ БТІ від 15.03.2019 року квартира АДРЕСА_1 була перепланована і таке перепланування узаконене Розпорядженням Радянської РДА м. Києва №150 від 10.02.2001 року.

Оскільки листом від 04.03.2020 року Державний архів повідомив позивачку, що у документах фонду Р-16 «Радянська районна державна адміністрація м. Києва» за 1943-2002 роки розпорядження Радянської районної державної адміністрації від 28.01.1999 року №20568 не виявлено, позивач вважала, що відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» свідоцтво про право власності від 28.01.1999 року є недійсним. Також позивач вказувала, що оскільки відповідачкою було надано нотаріусу для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом свідоцтво про право власності від 28.01.1999 року, видане на підставі неіснуючого розпорядження та підроблений технічний паспорт, відповідно до ст. 1301 ЦК України є всі підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.07.2018 року.

Посилаючись на викладене, просила задовольнити позов та визнати недійсним свідоцтво про право власності від 28.01.1999 року, яке було видане Радянською райдержадміністрацією м. Києва на підставі розпорядження №20568 від 28.01.1999 року; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 09.07.2018 року, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козленко В.В. за реєстровим №341.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року позов залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 серпня 2021 року стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн.

В апеляційній скарзі адвокат Гандзюк Т.О., діюча в інтересах ОСОБА_4 , вказуючи на неповне з`ясування судом обставин справи та порушення судом норм матеріального й процесуального закону, просить основне та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4 та здійснити розподіл судових витрат.

Адвокат Косенко А.П., діючий в інтересах ОСОБА_2 , не оспорюючи постановлене основне та додаткове рішення, просить на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року змінити та скасувати заходи забезпечення позову, вжиті судом на підставі ухвали від 16.07.2020 р.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки просив апеляційну скаргу представника позивачки залишити без задоволення, як необґрунтовану.

Представник позивачки у відзиві на апеляційну скаргу представника відповідачки просив апеляційну скаргу відхилити, задовольнивши апеляційну скаргу ОСОБА_4 .

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідачки ОСОБА_2 просив задовольнити його апеляційну скаргу та відмовити в задоволенні апеляційної скарги представника позивачки.

Позивачка ОСОБА_4 та її представник, будучи про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, в судові засідання суду апеляційної інстанції, неодноразово: 01 лютого 2022 року, 10 березня 2022 року, 14 липня 2022 року та 30 серпня 2022 року не з`являлися, подавали клопотання про відкладення розгляду справи з різних підстав. В судове засідання апеляційного суду також не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. За таких обставин, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутність позивачки ОСОБА_4 на підставі зібраних у справі доказів.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність й обґрунтованість постановлених основного та додаткового рішень суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивачки не підлягає задоволенню, апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Косенка А.П., діючого в інтересах відповідачки підлягає закриттю з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що позивач ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 200,7 кв.м на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 20.01.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

З даного договору слідує, що на момент продажу дана квартира належала на праві власності ОСОБА_5 на підставі дублікату свідоцтва про право власності серія НОМЕР_1 , виданого 11.05.2002 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 12.04.2001 року №372-С/КІ. Дублікат виданий на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 17.11.2005 року №2187-С/КІ. Право власності зареєстровано за продавцем 02.12.2005 року КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» за реєстровим номером 44002.

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 85,7 кв.м. Право власності на дану квартиру відповідач набула на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 09.07.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козленко В.В.

Судом встановлено, що до набуття відповідачкою права власності на квартиру АДРЕСА_4 , ця квартира належала ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Радянською райдержадміністрацією м. Києва 28.01.1999 року згідно з розпорядженням 28.01.1999 року №20568. Згідно розпорядження Відділу (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.01.2017 року №2941 було видано дублікат свідоцтва про право власності на житло. Право власності на квартиру зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації м. Києва 03.02.1999 року та записано у реєстрову книгу №д-241-105 за реєстровим №632.

Також судом встановлено, що у вересні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до КП «Керуюча компанія з обслуговування фонду Шевченківського району м. Києва, ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування власним нерухомим майном, в якому просила: усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_2 права користування квартирою, загальною площею 85,7 кв.м, житловою площею 27,8 за адресою: АДРЕСА_5 , шляхом знесення мурування дверних отворів, перегородок та стін/або розблокування дверних отворів та/або відновлення (мурування) стін в межах та згідно плану квартири відповідно до технічної документації на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 та поверхневого плану сьомого поверху будинку за адресою: АДРЕСА_6 ; повернути у стан, який передував порушенню, приміщення квартири за адресою: АДРЕСА_5 , а саме: приміщення площею 20,4 кв.м та приміщення площею 12.4 кв., які позначені як приміщення №6 та №7 на плані квартири відповідно до Технічного паспорту на квартиру, виготовленого КП КМБТІ станом на 15.01.2013 року, та плану сьомого поверху будинку за адресою: АДРЕСА_6 , відповідно до матеріалів інвентаризації справи будинку АДРЕСА_6 , що зберігається в матеріалах інвентаризаційної справи у КП КМБТІ.

На час постановлення судом рішення у даній справі, рішення у справі за позовом ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування власним нерухомим майном судом прийнято не було.

Звертаючись з даним позовом, позивачка ОСОБА_4 вказувала на те, що квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 200,7 кв.м вона придбала на підставі договору купівлі-продажу від 20.01.2011 року, і з того часу жодних перепланувань вона не робила. Площа квартири відповідає технічному паспорту від 09.12.2010 року, який виготовлявся для проведення купівліпродажу квартири АДРЕСА_3 . При цьому, як на підставу для задоволення позову, позивач посилалась на те, що для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.07.2018 року, відповідачкою було надано свідоцтво про право власності від 28.01.1999 року, видане на підставі неіснуючого розпорядження, а також підроблений технічний паспорт.

Разом із тим, в листі КП КМБТІ від 23.06.2018 року, адресованим приватному нотаріусу КМНО Козленко В.В., було зазначено, що згідно даних реєстрових книг Бюро, квартира АДРЕСА_2 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Радянською районною державною адміністрацією 28.01.1999 року (розпорядження № НОМЕР_2 ) та зареєстрованого в Бюро 03.02.1999 року, реєстрова книга 241-105 за реєстровим №632.

Листом від 15.03.2019 року КП КМБТІ повідомило представника відповідача адвоката Косенка А.П., про те, що за даними КП КМБТІ реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_7 відсутня. Квартира 29 в зазначеному будинку була перепланована і перепланування узаконено Розпорядженням Радянської РДА м. Києва №150 від 10.02.2001 року.

З наявного в матеріалах справи листа КП КМБТІ від 10.01.2020 року, адресованого представнику позивача, слідує, що останній раз технічну інвентаризацію квартири АДРЕСА_2 провело в 1999 році. В 2013 році Бюро не проводило технічну інвентаризацію квартири АДРЕСА_4 . Технічний паспорт станом на 15.01.2013 року на квартиру АДРЕСА_4 не замовлявся і не виготовлявся.

Листом від 10.02.2020 року Державний архів м. Києва повідомив представника позивача про те, що за описом справ №7 до документів фонду Р-16 «Радянська районна державна адміністрація м. Києва» розпорядження №20568 від 28.01.1999 року не зазначено.

Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація на адвокатський запит адвоката Косенка А.П. листом від 17.03.2020 року надала інформацію про те, що квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 85,7 кв.м (житлова-27,8 кв.м.) приватизована на ім`я ОСОБА_6 згідно з розпорядженням органу приватизації Радянської райдержадміністрації від 28.01.1999 року №20568. Розпорядженням відділу (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.01.2017 року №2941 оформлено дублікат свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Листом від 15.04.2020 року на адвокатський запит адвоката Косенка А.П. Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація повідомила, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 50,7 кв. (житлова -29 кв.м), приватизована на ім`я ОСОБА_7 згідно з розпорядженням фонду комунального майна Радянського району м. Києва від 01.06.1993 року №2377.

В матеріалах справи знаходяться копії розпоряджень органу приватизації Радянської райдержадміністрації м. Києва від 28.01.1999 року №20568 та відділу (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.01.2017 року №2941, направлених Шевченківською районною в м. Києві державною адміністрацією 02.12.2020 р. на виконання ухвали суду першої інстанції, з яких слідує, що на підставі розпорядження органу приватизації Радянської райдержадміністрації м. Києва від 28.01.1999 року №20568 ОСОБА_6 приватизував квартиру АДРЕСА_2 . Відповідно до розпорядження Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.01.2017 року №2941 за заявою ОСОБА_8 , який діяв на підставі довіреності від ОСОБА_6 , та у зв`язку з втратою оригіналу свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_4 , було прийнято рішення про видачу його дублікату та вважати недійсним оригінал свідоцтва про право власності на житло, яке видане Радянською райдержадміністрацією м. Києва від 28.01.1999 року №20568.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стороною позивача не доведено належними та допустими доказами те, що розпорядження органу приватизації Радянської райдержадміністрації м. Києва від 28.01.1999 року №20568, на підставі якого було видано ОСОБА_6 свідоцтво про право власності від 28.01.1999 року, не приймалося.

Та обставина, що в Державному архіві м. Києва не було виявлено вказаного розпорядження від 28.01.1999 року №20568, не свідчить про те, що це розпорядження не ухвалювалося.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів.

Виходячи із висновку Верховного Суду, який викладений в постанові від 03.04.2018 року у справі № 917/927/17, свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Правовстановлюючим документом у цьому випадку є недійсне рішення органу приватизації, на підставі якого видане таке свідоцтво, дійсність якого може бути підтверджено (не підтверджено) судом при вирішенні спору щодо дійсності рішення відповідного органу, на підставі якого було видано оскаржуване позивачем свідоцтво.

Звертаючись з позовом в частині позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 28.01.1999 року, яке було видане Радянською райдержадміністрацією м. Києва на підставі розпорядження №20568 від 28.01.1999 року, позивачем не доведено, що її права та законні інтереси, як заінтересованої особи, безпосередньо порушені оспорюваним свідоцтвом і в результаті визнання його недійсним її право буде захищено та відновлено. Разом з тим, саме розпорядження №20568 від 28.01.1999 року є чинним і позивачкою не оспорюється.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 28.01.1999 року, обґрунтовано відмовивши в їх задоволенні.

Відповідно до вимог ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, згідно з якою свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 судам роз`яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду.

Подібні висновки щодо застосування статті 1301 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі

№ 2-1316/2227/11, від 23 вересня 2020 року в справі № 742/740/17,

від 11 листопада 2020 року у справі № 752/8119/17-ц.

Отже, з позовною заявою про визнання недійсним виданого свідоцтва про право на спадщину може звернутися до суду заінтересована особа, яка вважає, що її право на спадкування порушено.

Враховуючи те, що позивачка не є спадкоємцем за законом чи за заповітом після смерті ОСОБА_6 , а вказані в позові підстави для визнання недійсним даного свідоцтва суперечать положенням ст. 1301 ЦК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.07.2018 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козленко В.В. за реєстровим №341.

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, зібраним у справі доказам дав належну правову оцінку та прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 , обґрунтовано відмовивши в позові.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права й не може бути скасованим з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на лист Державного архіву в м. Києві від 10.02.2020 року, в якому було зазначено, що розпорядження органу приватизації Радянської райдержадміністрації м. Києва від 28.01.1999 року №20568 не передавалося на зберігання до архіву, а значить, на думку позивачки, таке розпорядження не існує, не приймаються до уваги, оскільки цей лист підтверджує лише ту обставину, що вказане розпорядження не було передано до архіву.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не є підставами для скасування законного й обґрунтованого судового рішення.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення суду, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21.07.2021р. в цивільній справі № 761/20972/21 в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус КМНО Козленко В.В.про визнання недійсним свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину за законом відмовлено повністю.

При ухваленні даного рішення, судом першої інстанції не було вирішено питання про стягнення судового збору у відповідності до вимогам ст. 141 ЦПК України, а також не були вирішено питання про стягнення з позивачки на користь відповідачки витрати на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Статтею 141 ЦПК України визначений розподіл судових витрат між сторонами.

Так, ч.ч.1,2 вказаною статті визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову - на відповідача.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (п.13 ст. 141 ЦПК).

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, щодо закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З матеріалів справи слідує, що між адвокатським бюро «Косенко та партнери» і ОСОБА_2 був укладений договір №2-2019 про надання правової допомоги від 18 лютого 2019 року, за умовами якого адвокатське бюро зобов`язується надати правову допомогу, в питаннях захисту права власності та усунення перешкод у здійснені права користування та розпорядження об`єктом нерухомості, а саме: квартирою, загальною площею 83,7 кв.м, житловою площею 27,8 кв.м., розташованою за адресою: АДРЕСА_5 , а також інші види правничої допомоги, визначені в цьому договорі, а клієнт зобов`язується оплатити Адвокатському бюро гонорар за надання правової допомоги та усі фактичні витрати, необхідні для виконання Адвокатським бюро своїх зобов`язань за вказаним договором.

Звертаючись з заявою про ухвалення додаткового рішення, відповідачка просила суд стягнути з позивачки на свою користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 500,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, відповідачкою на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано до суду копії наступних документів: Договір №2-2019 про надання правової допомоги від 18.02.2019 року, додаткову угоду №1 до Договору №2-2019 про надання правової допомоги від 18.02.2019 року, Додаткова угода № 2 від 01.12.2020 року до Договору №2-2019 про надання правової допомоги від 18.02.2019 року, Акт наданих послуг №8 від 30.11.2020 року до Договору №2-2019, Акт наданих послуг №9 до договору №2-2019 від 26.02.2021 року, Акт наданих послуг №10 від 26.03.2021 року до Договору №2-2019, Акт наданих послуг №11 від 30.04.2021 року до Договору №2-2019, Акт наданих послуг №13 від 21.07.2021 року до Договору №2-2019,

Представником позивача ОСОБА_4 адвокатом Лавренчук Т.М. було подано до суду клопотання про зменшення розміру у відшкодуванні судових витрат.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

З огляду на викладене, суд зазначає, що вказані в клопотанні про компенсацію судових витрат в межах справи відповідно до Акту наданих послуг №8 від 30.11.2020 року послуги такі як:

- «09.10.2020 Підготовка та направлення адвокатського запиту №20/2-2019 від 12.02.2020 року до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації щодо надання копій документів;

- 17.11.2020 року Підготовка та направлення адвокатського запиту №30/2-2019 від 17.11.2020 до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації щодо надання інформації 0,15 год. 500,00 грн., то відповідачем не підтверджено виконання вказаних робіт не надано належних та допустимих доказів, зокрема копії адвокатських запитів та доказів їх направлення, більше того, не надано доказів на підтвердження пов`язаності відповідного адвокатського запиту зі збором доказів по у даній справі.

Крім того, в акті про надання послуг №9 від 26.02.2021 р.та акті про надання послуг №10 від 26.03.2021 року, викладені роботи, які не пов`язані з розглядом даної справи №761/20972/20, а натомість стосуються іншої справи, а тому на підставі положень статей 137, 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають, а саме:

-підготовка відповіді на відзив ОСОБА_4 у справі№761/39219/19 за позовом ОСОБА_2 до КП «Керуючи компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району», ОСОБА_9 , про усунення перешкод у здійсненні права користування власним нерухомим майном. у сумі 5000,00 грн.;

-підготовка проекту позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_4 Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) тощо від 24.03.2021 року 04 год. у сумі 8000,00 грн.

Таким чином, сума послуг та витрат адвоката, які не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, становить 13 500,00 грн.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Враховуючи наведене, та з урахуванням клопотання про відмову (зменшення розміру) у відшкодуванні судових витрат, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що суму судових витрат зазначених в акті вартість за весь перелік робіт - не є співмірними в розумінні ч.4 ст. 137 ЦПК України, та обґрунтовано зменшив розмір стягнутих витрат про надання професійної правничої допомоги з 13500 грн. до 7000 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2020 року Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2020 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, право приватної власності зареєстровано за ОСОБА_2 .

Постановою Київського апеляційного суду від 02.12.2020 року апеляційну скаргу адвоката Косенка А.П., діючого в інтересах ОСОБА_2 ,залишено без задоволенню. Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16.07.2020 року залишено без змін.

Також судом першої інстанції вірно у відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, обґрунтовано відмовлено у задоволені клопотання про стягнення з позивача суми судового збору у розмірі 420,40 грн. за подання апеляційної скарги, враховуючи, що судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення.

Враховуючи наведене відсутні підстави для скасування додаткового рішення у даній справі.

Щодо апеляційної скарги адвоката Косенка А.П., діючого в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року, ставиться питання про зміну та скасування заходів забезпечення позову, вжиті судом на підставі ухвали від 16.07.2020 р.

З матеріалів справи слідує, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2020 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, право приватної власності зареєстровано за ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. ч. 1,3,4 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. Ухвала суду про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, або про відмову в скасуванні забезпечення позову може бути оскаржена.

В матеріалах справи відсутня ухвала суду першої інстанції, постановлена за наслідками розгляду заяви про скасування заходів забезпечення позову, яка у відповідності до вимог ч.5 ст. 158 ЦПК України підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Відповідно до п. 4 постанови №12 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року, не можуть бути об`єктом апеляційного оскарження судові рішення, якщо вони судом не ухвалювались.

За правилом п.3 ч.1 ст. 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Враховуючи те, що судом першої інстанції в судовому рішенні від 21 липня 2021 року не вирішувалось питання щодо скасування заходів забезпечення позову, апеляційне провадження за апеляційної скаргою адвоката Косенка А.П., діючого в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року, підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст.367, 374,375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Косенка Антона Павловича, діючого в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року закрити.

Апеляційну скаргу адвоката Гандзюк Тетяни Олегівни, діючої в інтересах ОСОБА_4 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 серпня 2021 року залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту виготовлення повної постанови.

Повна постанова виготовлена 22 вересня 2022 року.

Головуючий

Судді: