Справа № 463/2936/15-ц Головуючий у 1 інстанції Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/85/21 Доповідач в 2-й інстанції Шандра М. М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Назар Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Державного реєстратора реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Живка Михайла Олександровича, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 як законного представника ОСОБА_6 , треті особи: Управління державної реєстрації Львівської міської ради, Головне територіальне управління юстиції у Львівській області, Личаківський відділ державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Осадчук Ірина Миколаївна про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності, відновлення дійсного правового статусу кімнати, зобов`язання відновити будинок до попереднього стану,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , державного реєстратора реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Живка Михайла Олександровича, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 як законного представника ОСОБА_6 . Просив скасувати рішення державного реєстратора Живко М.О. № 4069912 від 18 липня 2013 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на кімнату літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. в будинку по АДРЕСА_1 , визнати недійсним договір купівлі-продажу приміщення кімнати від 24.12.2014, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Осадчук І.М., згідно якого ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_3 купила приміщення кімнати площею 18,4 кв.м., позначеної літером 1-1, що знаходиться в будинку по АДРЕСА_1 ; скасувати державну реєстрацію права власності на кімнату літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. в будинку по АДРЕСА_1 ; відновити дійсний правовий статус кімнати літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. в будинку по АДРЕСА_1 та визнати її складовою частиною цього будинку; зобов`язати ОСОБА_3 відновити будинок по АДРЕСА_1 до попереднього стану, шляхом відновлення вікна в кімнаті літера 1-1 на місті протиправно влаштованих дверей, відновлення дверей між кімнатою літер 1-1 і коридором літера 1-2, та дверей між кімнатою літера 1-1 і кімнатою літера 1-6, відновлення електропроводки будинку та системи опалення будинку.

Позовні вимоги мотивував тим, що рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004 та рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006 є помилковими в частині визнання за ОСОБА_8 , а в подальшому за ОСОБА_7 права власності на спірну кімнату, оскільки вказана кімната не є самостійним об`єктом нерухомого майна, а є складовою частиною будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується висновками судової будівельно-технічної експертизи № 2870 від 05.10.2006 та № 1917 від 29.12.2012. Позивач зазначав, що вважає судовою помилкою висновок до якого прийшов суд при ухваленні рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006 по справі № 2-569/2004 про те, що відповідно до ст. 115 ЦК УРСР /1963 року/ під час укладення договору дарування від 02.06.1993 відбулося виділення частки приміщень ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_8 як єдиний власник будинковолодіння подарував ОСОБА_2 конкретні приміщення будинку, а собі залишив у власності кімнату пл. 18,4 кв.м. та господарські споруди.

Стверджував, що кімната під літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 є складовою частиною будинку АДРЕСА_1 , а тому не може бути об`єктом цивільних прав, в тому числі і об`єктом права власності, право власності на неї як на самостійний об`єкт нерухомого майна виникло на підставі помилкового рішення суду, а тому державний реєстратор ОСОБА_9 18.07.2013 на підставі ст.ст. 5, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 23 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою КМУ № 703 від 22.06.2011, які були чинними станом на 18.07.2013, зобов`язаний був відмовити ОСОБА_7 у реєстрації за ним права власності на спірну кімнату на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006 як на окремий об`єкт нерухомого майна, проте прийняв незаконне рішення № 4069912 про реєстрацію права власності. Зазначав, що ОСОБА_7 не набув права власності на кімнату під літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. у будинку АДРЕСА_1 , відповідно не мав права відчужити її ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 25.12.2014, тому просив суд визнати такий договір купівлі-продажу недійсним, скасувати державну реєстрацію права власності на спірну кімнату та відновити її дійсний правовий статус як складової частини будинку АДРЕСА_1 .

Позовну вимогу про зобов`язання ОСОБА_3 привести кімнату під літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 до стану, що передував вселенню ОСОБА_3 в цю кімнату ОСОБА_2 мотивував тим, що 03.02.2017 при виконанні рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22.04.2010 про вселення ОСОБА_3 за допомогою державних виконавців протиправно вибила двері у спірній кімнаті на місці вікна, замурувала двері між кімнатою 1-1 та кімнатою 1-6 і коридором 1-2, хоча такі дії не були передбачені рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22.04.2010, а також пошкодила електропроводку та систему опалення, які є єдиними для всього будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено повністю.

Постановою Львівського апеляційного суду від 14.11.2019 апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2018 року без змін.

Постановою Верховного Суду від 07.12.2020 касаційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14.11.2010 без змін.

Після завершення апеляційного провадження за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2018 року оскаржила ОСОБА_1 , яка не брала участі у справі, але вважає, що оскаржуваним рішенням суду вирішено питання про її права та інтереси.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 мотивує тим, що є власником ј ідеальної частки будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 , так як житловий будинок з господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_2 , був побудований її батьками ОСОБА_8 та ОСОБА_10 в період перебування в зареєстрованому шлюбі, право власності на нього зареєстровано 16 серпня 1983 року на ім`я батька ОСОБА_8 , проте, в силу ст.ст. 22, 28 КпШС вказаний будинок з господарськими спорудами набув статусу спільної сумісної власності ОСОБА_8 та ОСОБА_10 . ІНФОРМАЦІЯ_1 мати апелянта ОСОБА_10 померла, після її смерті відкрилась спадщина на Ѕ частку зазначеного вище будинку, спадкоємцями першої черги за законом був батько апелянта ОСОБА_8 та апелянт ОСОБА_1 , так як на час смерті вона проживала у будинку, отже, після смерті матері прийняла спадщину на ј будинковолодіння. Тому її батько ОСОБА_8 мав право розпоряджатися лише ѕ часткою будинковолодіння, а після дарування ОСОБА_2 02.06.1993 3/4 будинку з відповідною частиною господарських споруд, його право власності на будь-яку частку в будинку припинилося, отже, не мав права продавати ні кімнату 1-1 площею 18,4 кв.м., ні сарай. Зазначає, що ОСОБА_2 не можуть належати на праві власності окремі приміщення будинку, а може належати лише частка розміром не більше 3/4.

На початку 2020 року апелянт ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Кулиняка І.Я. із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на частку в будинку по АДРЕСА_1 , яка відкрилась після смерті її матері ОСОБА_10 , однак, нотаріус відмовив їй у видачі такого свідоцтва, пославшись на відсутність правовстановлюючих документів щодо належності такого майна спадкодавцеві ОСОБА_10 .

Апелянт вважає, що наведені нею обставини повинні враховуватись судом при вирішенні даної справи, до участі в якій її не було залучено, а тому рішення суду просить скасувати, як таке, що ухвалене при неповно з`ясованих обставинах, які мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_11 подав клопотання про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , обґрунтовуючи своє клопотання тим, що жодного спору щодо спадкування після смерті ОСОБА_10 не було, а незмінна і послідовна поведінка апелянта ОСОБА_1 в період з часу відкриття спадщини після смерті її матері ОСОБА_10 і до кінця 2019 року свідчить про те, що вона визнавала відсутність у неї права власності на будь-яку частку у праві власності на будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 та визнавала власником цього майна свого батька ОСОБА_8 , а в подальшому, свого брата ОСОБА_2 . Незмінна і послідовна поведінка батька апелянта ОСОБА_8 в період часу відкриття спадщини після смерті дружини ОСОБА_10 і до моменту відчуження ним усього нерухомого майна, що знаходилось на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , свідчила про те, що він вважав себе одноосібним власником будинковолодіння, розташованого за цією адресою.

Представник ОСОБА_3 зазначає, що заявниці ОСОБА_1 було достеменно відомо про те, що 02.06.1993 батько подарував частину будинку її братові ОСОБА_2 , оскільки протягом короткого часу після набуття права власності на частину будинку на підставі цього договору дарування обдарований брат ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_12 звернулись до Личаківського районного суду м.Львова з позовом про виселення сестри ОСОБА_1 з чоловіком та дітьми з будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який обґрунтовували тим, що відповідно до договору дарування їм належить 4/5 частини будинку, однак, вони не можуть вселитись у нього, оскільки в будинку проживає ОСОБА_1 з чоловіком та дітьми. ОСОБА_1 із зустрічним позовом про визнання недійсним договору дарування від 02.06.1993 4/5 частин будинку з відповідною частиною господарських споруд та визнання за нею в порядку спадкування права власності на 1/4 частину цього ж будинковолодіння не зверталась. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 28.03.1994 позов ОСОБА_2 та ОСОБА_12 задоволено, виселено ОСОБА_1 разом із членами її сім`ї з будинку без надання іншого житла і вона це рішення суду не оскаржувала і після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , своїх прав на нерухоме майно по АДРЕСА_1 не заявляла, а 26.01.2009 подала заяву до Сьомої Львівської державної нотаріальної контори про прийняття після смерті батька спадщини, яка складалась з квартири АДРЕСА_3 та грошових вкладів в Ощадбанку, тобто, на переконання представника відповідача ОСОБА_3 , станом на 26.01.2009 апелянт ОСОБА_1 усвідомлювала, що усе нерухоме майно, яке знаходилось за адресою: АДРЕСА_1 , було ще за життя відчужене померлим ОСОБА_8 і до осені 2019 року вона жодного інтересу до вказаного нерухомого майна не проявляла.

Зазначає, що відповідно до рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004 з 02.06.1993 власниками частин вказаного будинковолодіння стали ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , а тому при наявності такого рішення суду, яке набрало законної сили, оскаржуваним апелянтом ОСОБА_1 рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01.03.2018 не могли вирішуватись питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

У судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, а тому відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України розгляд справи апеляційним судом проведено у їхній відсутності.

У зв`язку із неявкою усіх учасників справи та відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Перевіривши матеріали справи та доводи апелянта, колегія суддів дійшла висновку про закриття апеляційного провадження з наступних підстав.

Частиною першою статті 352 ЦПК України передбачено, що особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки має право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалось.

Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (ч.2 ст.362 ЦПК).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до реєстраційного посвідчення від 16.08.1983, оригінал якого знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи (а.с.52 інвентаризаційної справи), будинок АДРЕСА_4 в цілому на праві приватної власності належав ОСОБА_8 .

На підставі договору дарування від 02.06.1993 (а.с.41-42 інвентаризаційної справи), укладеного між ОСОБА_8 та відповідачем ОСОБА_2 , останній набув право власності на 4/5 частки цього будинку.

Відповідно до рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004 (а.с.12-14 т.1), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13.09.2004 (а.с.15-17 т.1) та ухвалою Верховного Суду України від 13.09.2005 (а.с.18 т.1), вказаний договір дарування 4/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель, укладений від 02.06.1993 між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 визнано недійсним.

Згідно мотивувальної частини цього рішення, суд вирішуючи спір, прийшов до висновку, що ОСОБА_8 не мав наміру дарувати ОСОБА_2 4/5 ідеальних частин будинку за адресою АДРЕСА_2 з відповідною частиною господарських споруд, а мав намір подарувати йому конкретно визначені приміщення цього будинку, залишивши за собою у власності кімнату 1-1 площею 18,4 кв.м. та господарські споруди.

З урахуванням таких обставин, цим же рішенням суду визнано дійсним договір дарування, який фактично було укладено між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 02.06.1993, відповідно до якого ОСОБА_8 подарував ОСОБА_2 наступні приміщення будинку: коридор пл. 5,0 м.кв., позначений літерою 1-2 , кухня пл. 6,8 м.кв., позначена літерою 1- 3, кімната пл. 17,4 м.кв., позначена літерою 1- 5, кімната пл. 15,4 м.кв., позначена літерою 1- 6, коридор пл. 8,5 м.кв., сходова клітка пл. 1,8 кв.м., позначена літерою 1-4, підвальні службові приміщення пл. 19,2 та 11,8 кв.м., що становлять 4/5 частин будинку АДРЕСА_1 . Приміщення, які становлять 1/5 частин цього будинку, а саме кімнату позначену літ. 1-1 площею 18,4 кв.м., сарай «Б», «В», «Г», суд ухвалив вважати власністю ОСОБА_8 .

Згідно рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006 (а.с.22-24 т.1), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09.10.2006 (а.с.25-26 т.1) та ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 12.11.2007 як суду касаційної інстанції, (а.с.27-28 т.1), ОСОБА_8 як власник кімнати 1-1 площею 18,4 кв.м. 28.02.2005 відчужив її ОСОБА_7 відповідно до нотаріально посвідченого договору міни (а.с.20 т.1), який судом визнано удаваним та який мав на меті приховати договір купівлі-продажу. Вказану угоду визнано договором купівлі-продажу відповідно до якого ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_7 купив приміщення кімнати пл. 18.4 кв.м. під літ. 1-1 в будинку АДРЕСА_1 за ціною 7400 грн. Одночасно цим же рішенням суду відмовлено ОСОБА_2 у переведенні на нього прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, укладеним у вигляді удаваного договору міни від 28.02.2005 з тих підстав, що предметом продажу була належна на праві приватної власності продавцю ОСОБА_8 кімната пл. 18,4 кв.м., а не частка у спільній частковій власності, отже, ОСОБА_2 як власник інших приміщень будинку за адресою АДРЕСА_1 , не мав права привілеєвої купівлі щодо кімнати пл. 18,4 кв.м.

Цим же рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006 задоволено зустрічний позов ОСОБА_7 та визнано за ним право власності на кімнату 1-1 пл. 18,4 кв.м. в будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Крім того, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 06.06.2016 (а.с.64 т.2), яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01.08.2016 (а.с.65-66 т.2), ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні заяви про виправлення описки в рішенні Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006, в якій останній просив у резолютивній частині вказаного рішення замінити речення «визнати за ОСОБА_7 право власності на приміщення кімнати 18,4 кв.м., позначеної літ. 1-1, у будинку за адресою АДРЕСА_1 » на речення «визнати за ОСОБА_7 право власності на 1/5 частину будинку за адресою АДРЕСА_1 ». Як вбачається із змісту ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 06.06.2016, у задоволенні заяви ОСОБА_2 про виправлення описки відмовлено з тієї підстави, що внесення наведених змін у резолютивній частині рішення суду потягло б за собою зміну змісту рішення суду, та вплинуло б на зміну об`єму права власності сторін по справі.

Також, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 19.05.2013 (а.с.69-70 т.2) відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про припинення права власності останнього на 1/5 частку у будинковолодінні за адресою АДРЕСА_1 , з тієї підстави, що сторони не є співвласниками майна на праві спільної часткової власності.

Отже, жодним із наведених вище судових рішень, які набрали законної сили, не підтверджено право апелянта ОСОБА_1 на частку в нерухомому майні за адресою АДРЕСА_1 , в тому числі й в порядку спадкування після смерті її матері ОСОБА_10 , і жодного належного доказу на підтвердження цієї обставини апелянт ОСОБА_1 апеляційному суду не подала. Дослідженими у даній справі доказами, в тому числі й судовими рішеннями, які набрали законної сили, підтверджено, що первинним власником нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 був батько апелянта ОСОБА_8 , який розпорядився належним йому майном на власний розсуд, але не на користь апелянта ОСОБА_1 , і таких дій батька апелянт у судовому порядку не оспорювала.

Більше того, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 28.03.1994 у справі №2-426/1994р., яке набрало законної сили і було виконане, позов ОСОБА_2 та ОСОБА_12 задоволено, виселено ОСОБА_1 зі всіма проживаючими з нею особами з будинку за адресою АДРЕСА_1 без надання іншого житла, а ухвалою Львівського апеляційного суду від 21.05.2020 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004 та ухвалою Львівського апеляційного суду від 12.05.2020 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006.

Таким чином, ураховуючи наведені вище та встановлені судом обставини, а також предмет спору в даній справі, правових підстав для висновку про те, що оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12.12.2018 вирішено питання про права, свободи, інтереси та/або обов`язки апелянта ОСОБА_1 немає, а тому апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12.12.2018 у даній справі, підлягає закриттю.

Керуючись ст. ст.362 ч.1 п.3, ч.2, 367, 381, 389 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , державного реєстратора реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Живка Михайла Олександровича, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 як законного представника ОСОБА_6 , треті особи: Управління державної реєстрації Львівської міської ради, Головне територіальне управління юстиції у Львівській області, Личаківський відділ державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Осадчук Ірина Миколаївна про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності, відновлення дійсного правового статусу кімнати, зобов`язання відновити будинок до попереднього стану закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено: 12.10.2022

Головуючий

Судді