Номер провадження 2/754/1702/22
01 вересня 2022 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді Зотько Т.А.,
за участі секретаря судового засідання Микитюк А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за аліментами, неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,-
ОСОБА_1 звернулась до суду з даною позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за аліментами, неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішеням Голосіївського районного суду м. Києва від 19.07.2005 року, шлюб між сторонами було розірвано. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19.07.2005 року з відповідача стягнуто на користь позивачки аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 500 грн., щомісячно, починаючи з 20.05.2005 року. Відділом державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві на підставі виконавчого листа Голосіївського районного суду м. Києва від 19.07.2005 року № 2-4217, відкрито виконавче провадження від 11.07.2018 №8230803. 26.02.2018 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу у зв`язку із відсутністю у боржника коштів та майна, та із закінченням передбаченого законом строку для виконання даного виду стягнення. Вищевказані постанови про відкриття виконавчого провадження та про повернення виконавчого документа стягувачу, позивачка як сторона виконавчого провадження не отримувала. Ці постанови були направлені її представнику у відповідь на її адвокатський запит від 09.06.2021 року. Крім того розрахунок заборгованості державним виконавцем не направлявся, а був наданий під час особистого прийому. Відповідно до розрахунку, розмір заборгованості по аліментам за період з травня 2005 року по лютий 2017 року зстановить 70 820,12 грн. На підставі вищевикладених обставин позивачка вимушена звернутись із вказаною позовною заявою до суду.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 03.11.2021 року вище зазначена цивільна справа передана судді Зотько Т.А..
Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 09.11.2021 справу було прийнято до провадження та призначено по вказаній справі підготовче засідання.
Ухвалою судді від 14.12.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні.
Позивачка у судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином.
Відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. Відзиву на позовну заяву від відповідача до суду не надходило.
У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.
Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
Враховуючи вищевикладене та вимоги ст.ст.279, 280 ЦПК України, суд вважав за можливе проводити заочний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, у відсутності не з`явившихся учасників справи за наявними у справі матеріалами, з ухваленням по справі заочного рішення.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, дійшов до наступного висновку.
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом встановлено, що Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19.07.2005 року № 2-4218/5 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано шлюб.
Сторони мають спільного сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується виданою «повторно» копією свідоцтва про народження (а/з № 200).
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19.07.2005 року № 2-4218/5 з відповідача стягнуто на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 500 грн., щомісячно, починаючи з 20.05.2005 року.

На підставі вказаного рішення було видано виконавчий лист від 19.07.2005 року та було відкрито виконавче провадження.

Відповідно до довідки - розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за період з 20.05.2005 року по 25.02.2017 року, виданої Деснянським районним відділом державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) від 11.07.2018 № 8230803/12, вбачається, що станом на 25.02.2017 заборгованість складає 70 820,12 грн.

Представником позивачки - адвокатом Шевченко Г.Ю. було здійснено адвокатський запит до Деснянського районного відділу виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), з вимогою надіслати постанову про відкриття виконавчого провадження; постанову про повернення виконавчого листа стягувачу №2-4217/5 від 11.07.2008, виданого Голосіївським районним судом м. Києва; довідку-розрахунок заборгованості за аліментами. У відповідь на який представнику було направлено витребувані адвокатським запитом документи.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

За змістом статей 150, 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України), батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Статтею 27 Конвенції про захист прав дитини визначено, що батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення суду у порядку встановленому Сімейним кодексом.

Таким чином, відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Обов`язок батьків утримувати свою неповнолітню дитину закріплений Конституцією України та діючим законодавством.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» в першій редакції, що діяла станом на 02.06.2016, визначено, що Боржник зобов`язаний 1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; 6) надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Отже, враховуючи викладене вище, встановлені по справі обставини, з урахуванням вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку, що відповідач, будучи обізнаним про свій обов`язок утримувати сина до досягнення ним повноліття, належним чином, своєчасно аліменти на утримання сина не виплачував, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 70 820,12 грн..

Син позивачки та відповідача ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Будь яких доказів, що з моменту винесення судового рішення від 19.07.2005 року про стягнення аліментів та досягнення дитиною повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 відбувалось погашення наявної заборгованості по несплаченим аліментам, суду не надано.

Також відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування твердження позивача щодо його вини у виникненні даної заборгованості по несплаченим аліментам.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що заборгованість у розмірі 70 677,00 грн. виникла з вини відповідача, вказані кошти мали бути сплачені позивачці на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за період до досягнення ним повноліття, а відтак підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки в судовому порядку.

За правилами ч.1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Як рекомендує п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Таким чином, оскільки заборгованість по сплаті аліментів за період з 2005-2017 року виникла з вини відповідача, одержувач аліментів, тобто позивачка по справі, має право на стягнення з відповідача неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Доказів на спростування викладених позивачкою обставин, відповідачем суду не надано.

Сума неустойки (пені) за наданим позивачкою розрахунком за вказаний період складає складає 1 599 841,75 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню неустойка (пеня), яка дорівнює 100% розміру заборгованості, а саме в розмірі 70 820,12 грн..

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

З приписів статті 89 ЦПК України вбачається, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по аліментам та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908, 00 грн.

Керуючись ст.ст. 180, 194, 196 СК України, ст.ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 89, 141, 177,

209, 210, 265, 274, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) заборгованість по несплаченим аліментам у розмірі 70 820,12 грн. та пеню за прострочення сплати аліментів у загальному розмірі 70 820,12 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн..

В задоволенні інших вимог позову - відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір урозмірі 908,00 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Повний текст рішення суду виготовлено 28.09.2022.

Суддя: