Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

(заочне)

04 жовтня 2022 року смтКриве Озеро

Кривоозерський районний суд Миколаївської області

в складі : головуючої - судді Репушевської О.В.,

за участі : секретаря судових засідань Добровольської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смтКриве Озеро, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, цивільну справу №479/172/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в інтересах якої діє ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області,про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

у ч а с н и к и с п р а в и :

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача адвокат Манжос І.М., за ордером серія ВЕ №1064560

від 23 грудня 2021 року,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 в інтересах якої діє ОСОБА_4 ,

третя особа Служба в справах дітей Кривоозерської селищної ради,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в інтересах якої діє ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - будинку АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідачі у вказаному будинку зареєстровані, але не проживають за вказаною адресою з травня 2019 року і в добровільному порядку відмовляються знятись з реєстрації.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, не заперечував проти ухвалення заочного рішення.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили, відзив не надали, тому суд, у відповідності до ст.280 ЦПК України, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Вислухавши представника позивача, дослідивши надані письмові докази, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступного висновку.

За положеннями ст.ст.41, 47 Конституції України гарантовано кожному громадянину право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Відповідно до положень ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним.

Згідно положень ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

За положеннями ч.2 ст.405 ЦК України, визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2008 року пункт 50, "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення у справі "Савіни проти України" від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Врадіївського районного нотаріального округу Миколаївської області Демченко Т.М., зареєстрованого в реєстрі за №717, 17 липня 2017 року(а.с.11-12), даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №92091157 від 17 липня 2017 року, номер запису про право власності:21413345(а.с.13).

Даними довідки Кривоозерської селищної ради Миколаївської області №3034 від 09 грудня 2021 року встановлено, що в будинку в АДРЕСА_1 зареєстровані :

- ОСОБА_1 , 1987 року народження;

- ОСОБА_2 , 1991 року народження;

- ОСОБА_3 , 2015 року народження(а.с.14).

За даними акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 09 грудня 2021 року підтверджується, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які зареєстровані в АДРЕСА_1 , фактично не проживають за вказаною адресою з травня 2019 року, що засвідчено підписами сусідів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , власником будинку - ОСОБА_1 , депутатом селищної ради Вуйко І.В.(а.с.18).

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача ОСОБА_2 понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач довів.

Належні та допустимі докази на підтвердження наявності поважних причин не проживання відповідача ОСОБА_2 у спірному жилому будинку - відсутні.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 відсутня за зареєстрованим місцем проживання більше одного року, фактично проживає в іншому житловому приміщенні, проте в добровільному порядку відмовляються переоформити реєстрацію місця проживання, тому суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Стосовно позовних вимог щодо визнання малолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 , суд приходить до наступного.

У відповідності до положень ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків(усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Оскільки малолітня дитина - ОСОБА_3 , 2015 року народження, не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному житловому будинку не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Підстава відповідно до якої зареєстроване місце проживання малолітньої ОСОБА_3 в спірному житловому будинку не оспорюється.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її прав на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист від такого втручання або посягання (ст.16 Конвенції ООН про права дитини).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Згідно висновку служби у справах дітей Кривоозерської селищної ради відповідно до якого, служба вважає недоцільним виселення ОСОБА_7 , 2015 року народження, з будинку, який знаходиться за адресою: будинок АДРЕСА_1 , оскільки при задоволенні позовних вимог будуть порушені права дитини.

Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватись лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, однак суду не надано доказів наявності такого дозволу і відповідно позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення.

Відповідно до положення ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.4, 81, 89, 258-259, 265, 268, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в інтересах якої діє ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області,про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

В задоволенні позову в частині визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992.40 грн..

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне судове рішення буде складено та підписано суддею - 11 жовтня 2022 року.

Суддя :