за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 17 червня 2021 року.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 23 квітня 2021 року в задоволенні заяви позивача про залишення позову без розгляду відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що справа перебуває на стадії судового розгляду по суті, тоді як відповідно до пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України заяву про залишення позову без розгляду може бути подано позивачем до початку розгляду справи по суті.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 23 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з цими судовими рішеннями, 21 травня 2021 року позивач звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 23 квітня 2021 року повернуто апелянту на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ухвала, на яку подана апеляційна скарга, не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, а заперечення на цю ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Постановою Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року рішення Київського районного суду міста Одеси від 23 квітня 2021 року скасовано, позов ОСОБА_1 залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України.

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року, а у лютому 2022 року з касаційною скаргою на ухвалу Одеського апеляційного суду від 17 червня 2021 року.

Постановою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 28 вересня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Одеського апеляційного суду від 17 червня 2021 року скасовано, а справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що зі змісту апеляційної скарги вбачається, що заперечення на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 23 квітня 2021 року, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, були включені ОСОБА_1 до апеляційної скарги на рішення суду. Натомість, апеляційний суд на вказані обставини належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про повернення апеляційної скарги на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України.

При цьому суд апеляційної інстанції не врахував заперечення позивача на цю ухвалу та не надав їм оцінки і при апеляційному перегляді рішення Київського районного суду міста Одеси від 23 квітня 2021 року, чим порушив право ОСОБА_1 на апеляційне оскарження судових рішень, яке є складовою конституційного права особи на судовий захист.

З такими висновками колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погодитися не можу й відповідно до вимог статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.

Частина перша статті 353 ЦПК України передбачає перелік ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду. Водночас частиною другою цієї статті встановлено, що заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Отже, Цивільний процесуальний кодекс України поділяє ухвали суду першої інстанції на два види, а саме: ухвали, що підлягають оскарженню окремо від рішення суду, та ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду.

Скасовуючи ухвалу апеляційного суду про повернення апеляційної скарги, колегія суддів вважала, що для можливості оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду (у даному випадку ухвала про відмову в задоволенні заяви про залишення позову без розгляду), важливе значення має час подання апеляційної скарги на таку ухвалу (тобто, чи подано апеляційну скаргу на таку ухвалу разом з рішенням суду, чи окремо, наприклад до ухвалення рішення у справі).

Однак, на моє переконання, такий висновок є помилковим, зроблений внаслідок неправильного тлумачення норм процесуального права.

Так, тлумачення статті 353 та пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України свідчить про те, що під поняттям «ухвала суду першої інстанції, що може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду» розуміється, що така ухвала підлягає оскарженню як окремий процесуальний документ, тоді як поняття «ухвала суду першої інстанції, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду» означає, що така ухвала взагалі не може бути предметом апеляційного перегляду як окремий процесуальний документ, але заперечення на цю ухвалу можуть бути включені безпосередньо до апеляційної скарги на рішення суду.

При цьому поняття «заперечення» та «апеляційна скарга» у розумінні ЦПК України не є тотожними.

У чинному ЦПК України поняття «заперечення» найчастіше використовується як заява по суті справи (частина перша статті 174, статі 178, 180 ЦПК України), у якій учасники справи наводять свої пояснення, міркування, аргументи щодо предмета спору, та як заява з процесуальних питань (частина перша статті 43, стаття 182 ЦПК України), у якій учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань.

Аналізуючи наведене, можна зробити висновок, що поняття «заперечення», що вживається у частині другій статті 353 ЦПК України, є по своїй суті аргументами учасника справи щодо незгоди з певними процесуальними діями суду (у даному випадку - відмови у задоволенні клопотання), які він викладає в апеляційній скарзі на рішення суду.

Водночас суд апеляційної інстанції в такому випадку здійснює розгляд апеляційної скарги саме на рішення суду, під час якого перевіряє та надає оцінку, у тому числі, включеним до апеляційної скарги запереченням (аргументам) учасника справи на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, і в разі встановлення, що постановлення такої ухвали призвело до неправильного вирішення справи по суті, суд апеляційної інстанції з огляду на положення статей 374, 376 ЦПК України має повноваження скасувати або змінити рішення суду, а не ухвалу.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Отже, якщо апеляційну скаргу подано на ухвалу суду першої інстанції, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, незалежно від часу її подання, така апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції.

При цьому повернення апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, не обмежує право учасника справи на судовий захист, оскільки таке право реалізовується шляхом подання апеляційної скарги на відповідне рішення суду, до якого учасник справи має право включити заперечення на таку ухвалу.

Оскільки ухвала про відмову в задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, суд апеляційної інстанції обґрунтовано повернув її заявнику.

З огляду на викладене, вважаю, що в задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 необхідно було відмовити, а ухвалу Одеського апеляційного суду від 17 червня 2021 року залишити без змін.

Суддя М. Ю. Тітов