Постанова

Іменем України

05 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 2-8056/2004

провадження № 61-4865 св 22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Суворовська районна адміністрація м. Одеси,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_2 ,

особа, яка подала касаційну скаргу, - ОСОБА_3 ,

представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Станкевича В.А., Сидоренко І. П., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2004 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Суворовської районної адміністрації м. Одеси про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності у порядку спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що домоволодіння АДРЕСА_1 збудовано ОСОБА_2 , 1903 року народження, який є батьком її чоловіка. У вказаному домоволодіння також була прописана дружина ОСОБА_2 , 1903 року народження, - ОСОБА_5 .

З 1966 року у зазначеному будинку прописана вона та її чоловік - ОСОБА_6 , який є сином ОСОБА_2 , 1903 року народження.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , 1903 року народження, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його дружина ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 помер їх син, її чоловік - ОСОБА_6 .

Оскільки вона прописана та проживає у вищевказаному домоволодінні, тому фактично прийняла спадщину за законом після смерті чоловіка - ОСОБА_6 , вона сплачує комунальні послуги. Таким чином, вважала, що слід встановити факт прийняття нею спадщини за законом та визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом на вищевказане домоволодіння.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд встановити факт прийняття нею спадщини та визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом на домоволодіння АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2004 року позов ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт прийняття спадкового майна - домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_2 ,1903 року народження, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом на домоволодіння АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_2 , 1903 року народження, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що померлі: ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , 1903 року народження, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 були родичами позивачки, після смерті яких вона вступила у фактичне володіння, управління і розпорядження спірним спадковим майном, в якому позивачка прописана і проживає, інші спадкоємці відсутні. Отже, вимоги позивачки про встановлення факту прийняття спадщини та визнання за нею права власності у порядку спадкування за законом є обґрунтованими.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який не приймав участі у розгляді справи, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08 лютого 2017 року заяву ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволено. Поновлено ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2004 року. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2004 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Суворовської районної адміністрації м. Одеси про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності у порядку спадкування за законом.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2017 року апеляційну скаргу особи, яка участі у розгляді справи не приймала, ОСОБА_2 задоволено. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2004 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмолено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_2 , 1903 року народження, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати - ОСОБА_5 . У спірному житловому будинку залишився проживати його брат ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Після смерті брата у будинку проживав його син ОСОБА_7

25 жовтня 2016 року йому стало відомо, що рішенням суду першої інстанції визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом на спірне домоволодіння та зазначено про те, що інші спадкоємці відсутні.

Такими чином, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 , 1903 року народження,ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , проте до участі у справі залучений не був.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник особи, яка участі у розгляді справи не приймала, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати й направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 2-8056/2004 з Суворовського районного суду м. Одеси.

У серпні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2021 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_1 , заявника у справі, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , а отже, ОСОБА_3 є спадкоємцем після смерті матері - ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , належними та допустимими доказами не підтверджено факт прийняття спадщини після смерті батьків: ОСОБА_2 , 1903 року народження, та ОСОБА_5 .

Проте ОСОБА_1 підтвердила прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_8 , у тому числі домовою книгою, довідкою про склад сім`ї. ОСОБА_1 після смерті чоловіка вступила в управління, володіння й користування спірним спадковим майном.

При цьому апеляційний суд не повідомив про апеляційний розгляд ні ОСОБА_1 , яка померла ще у 2014 році, ні її, як спадкоємця.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Заявник ОСОБА_1 вказувала про те, що домоволодіння АДРЕСА_1 побудовано ОСОБА_2 , 1903 року народження, який є батьком її чоловіка - ОСОБА_6 .

У вказаному домоволодінні також було зареєстровано місце проживання дружини ОСОБА_2 , 1903 року народження, - ОСОБА_5 .

З 1966 року у зазначеному будинку зареєстрована ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_6 , який є сином ОСОБА_2 , 1903 року народження.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , 1903 року народження,що підтверджується свідоцтвом про смерть від 06 липня 2004 року (а.с. 15).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла дружина ОСОБА_2 , 1903 року народження, - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 17 жовтня 1996 року (а.с. 17).

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 05 січня 2002 року (а.с. 16).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника особи, яка участі при розгляді справи не приймала, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана постанова апеляційного суду вищезазначеним вимогам закону не відповідає.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з положеннями статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

У абзаці 2 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону не з`ясував, які саме дії вчинив ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ,який подав апеляційну скаргу на рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2004 року, для прийняття спадщини після смерті батька - ОСОБА_2 , 1903 року народження, після смерті матері - ОСОБА_5 та брата - ОСОБА_6 .

Проте апеляційний суд дійшов формального висновку, що ґрунтується на припущеннях про те, що права ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ,як спадкоємця вищевказаних осіб, були порушені при розгляді цієї справи, так як його до участі у справі не залучено.

Апеляційний суд встановив лише факт родинних зв`язків ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зі спадкодавцями: ОСОБА_2 , 1903 року народження, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , і не встановив обставини, які давали ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Крім того, апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення особі, яка участі у розгляді справи не приймала, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ,строку на апеляційне оскарження рішення районного суду, не звернув увагу на таке.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04, Європейський суд з прав людини наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити у контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania)).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду, згідно з яким жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі; повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (рішення Європейського суду з прав людини від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia)).

03 грудня 2004 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси позов ОСОБА_1 задоволено.

Апеляційна скарга подана заявником майже через 12 років з дня ухвалення рішення районного суду.

Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи є підстави для поновлення строків на оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип визначеності).

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення може бути визнано порушенням права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Особа, яка подає апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту апеляційної скарги, у тому числі щодо доведення поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, суд має виходити із того, що підстави пропуску строків можуть бути визнані поважними лише у тому випадку, якщо таке недотримання строків апеляційного оскарження зумовлене діями (бездіяльністю) суду першої інстанції, а так само наявністю інших об`єктивних перешкод, що безумовно перешкоджали своєчасному зверненню з такою скаргою.

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» викладено висновок Європейського суду з прав людини про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом із тим, питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан потрібного їм судового провадження. У кожній справі суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип юридичної визначеності.

З урахуванням наведеного, оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, а суд касаційної інстанції

у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений такої можливості, то апеляційному суду при новому розгляді справи слід перевірити вищенаведені обставини.

Отже, судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Ю. В. Черняк