06.10.2022 Єдиний унікальний номер 205/6469/22
Єдиний унікальний номер 205/6469/22
Провадження № 2о/205/190/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2022 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Приходченко О.С.

при секретарі Король Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження у м. Дніпрі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Новокодацький районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 3 жовтня 2022 року звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2022 року заяву ОСОБА_1 було залишено без руху і запропоновано заявникові усунути недоліки з дотримання вимог ч. 4 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких заявником 04 жовтня 2022 року було подано квитанцію про оплату судового збору.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2022 року заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку окремого провадження.

Заявник у своїй заяві посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Маріуполі Донецької області помер її син, ОСОБА_2 . Під час ведення військових дій з боку РФ загинув під час бомбардування м. Маріуполя. Лікарське свідоцтво про смерть, видане республіканським СМЕ ДНР, було отримано нею лише 17 травня 2022 року, причиною смерті зазначено гостру коронарну недостатність. Станом на теперішній час ОСОБА_1 не має можливості у встановленому законом порядку зареєструвати в органах РАЦС смерть свого сина, ОСОБА_2 , у зв`язку із захопленням м. Маріуполя Донецької області РФ, що є тимчасово окупованою територією України, відділи державної реєстрації актів цивільного стану управління юстиції України у м. Маріуполі Донецької області не працюють, а будь-які акти, свідоцтва, рішення, видані органами невизнаної республіки, є незаконними, тому вона позбавлена можливості отримати свідоцтво про смерть встановленого зразка і використовувати його в цивільно-правових відносинах. Заявник у своїй заяві до суду справу просила розглянути за її відсутності, ухваливши рішення, яким вимоги заяви задовольнити.

Заінтересована особа Новокодацький ВДРАЦС у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у судове засідання свого представника не направила, про час та дату судового засідання повідомлена належним чином.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені докази, суд вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 (а.с. 3).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер у м. Маріуполі Донецької області.

17 травня 2022 року на бланку невизнаної Донецької народної республіки було видано лікарське свідоцтво про смерть та зазначено причиною смерті гостру коронарну недостатність. (а.с. 4).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

На підставі ч.ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Частиною 1 статті 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Виходячи з практики ЄСПЛ, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами як джерело права, необхідно враховувати висновки суду у справах проти Туреччини (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001), Молдови та Росії (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016), де наголошено, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою). Цей висновок в контексті сформульованого у Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованих територіях, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цих територій при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать. При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі:

1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою;

2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

За відсутності можливості з об`єктивних причин отримати документ встановленої форми про смерть сина, ОСОБА_2 , виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою, заявник ОСОБА_1 позбавлена можливості здійснити державну реєстрацію його смерті та отримати свідоцтво про смерть, а тому, з метою захисту своїх законних прав та інтересів, вимушена звернутися для встановлення даного факту із відповідною заявою до суду.

На підставі ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Встановлення факту смерті ОСОБА_2 є необхідним для отримання заявником свідоцтва про його смерть.

Виходячи із засад справедливості та розумності, притаманних цивільному судочинству, суд, враховуючи неможливість отримання заявником документів, що підтверджують факт смерті її сина, який помер на території, де ведуться бойові дії, за формою, встановленою чинним законодавством України, приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 9 ст. 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Так, відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

На підставі викладеного, керуючись ч. 2 ст. 315, ч. 1 ст. 223, ч. 7 ст. 294, ст. ст. 263, 264, ч.ч. 1-6 ст. 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Жданова Донецької області, РНОКПП НОМЕР_1 , громадянина України, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце смерті м. Маріуполь Донецької області, Україна.

Допустити рішення до негайного виконання.

Копію судового рішення невідкладно надіслати до Новокодацького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) для державної реєстрації смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя