КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 755/4541/21 Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
Номер провадження: 22-ц/82 /3159/2022 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Коцюрби О.П.,

суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,

при секретарі: Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_2 , (далі - позивач) в особі представника - ОСОБА_5 звернувся в Дніпровський районний суд міста Києва із вказаним позовом в якому просив усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (далі - відповідачі), в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_1 , такими, що втратили право користування квартирою.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.09.2015 року та постанови Київського апеляційного суду від 17.02.2020 року. Вказував, що на даний час триває кримінальне провадження № 0000107 від 16.07.2019 року за ч. 4 ст. 190 КК України проти його племінника - ОСОБА_6 , який будучи власником квартири, зареєстрував в ній свою дружину ОСОБА_1 та двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відповідачі у родинних стосунках із позивачем не перебувають, не сплачують за житлово-комунальні послуги та не надають йому можливості вільно володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном, чим порушують його права. Також відповідачі фактично у квартирі не проживають, їх місце проживання: АДРЕСА_2 , особистих речей у квартирі не мають, а будь яких домовленостей між ними з приводу користування квартирою немає, проте, через їх реєстрацію у спірній квартирі, постійно утворюється заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги, він не може оформити субсидію.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 29.06.2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням задоволено.

Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 червня 2021 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на необгрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 червня 2021 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги вказує на те, що в матеріалах справи в порушення вимог ст.ст. 128-130 ЦПК України відсутні дані про фактичне направлення на адресу відповідачів судових повісток про їх виклик, а розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення судової повістки, є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

Також, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що є одночасно законним представником неповнолітніх відповідачів і так як вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи, не брала участі у судових засіданнях, була позбавлена можливості ознайомитись із наявними доказами, заявляти клопотання, подавати свої доводи і міркування.

Вказує на порушення норм процесуального права, яке полягає у прийнятті судом рішення про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, в той-же час справа підлягала розгляду в порядку загального позовного провадження, так як дана справа не може бути віднесена до малозначної справи.

Крім того, звертає увагу суду на те, що надані позивачем копії письмових доказів не містять відмітки про засвідчення копії документа у спосіб, визначений діючим законодавством, а тому є недопустимими доказами.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, а саме: що позивач ніколи не зазначав, що проживання відповідачів у квартирі створює йому будь-які перешкоди, відповідачі проживали із позивачем однією сім`єю, мали з ним спільний бюджет, несли спільні витрати по утриманню квартири, відповідачі не мають іншого житла, крім вказаної квартири, позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження набуття неповнолітніми відповідачами права власності або користування на інше житло.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача - адвокат Кушнарьов Є.І., доводи скарги заперечив, висновки суду вважає законними.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи заочне рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що при розгляді справи встановлено, що відповідачі не являються членами сім`ї ОСОБА_2 , у спірній квартирі не проживають, угода щодо користування жилим приміщенням між сторонами не укладалась, майно відповідачів у квартирі позивача не знаходиться, тому відсутні правові підстави для користування ними спірним житловим приміщенням і реєстрація останніх порушує права позивача, як власника квартири.

Крім того, суд у рішенні вказав, що визнання малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування належною позивачу на праві власності квартирою АДРЕСА_1 не буде порушенням прав дітей, так як вони разом з матір`ю ОСОБА_1 не проживають за адресою їхньої реєстрації, що свідчить про наявність права користування у дітей на житло за місцем їх фактичного проживання.

Колегія суддів погоджується із такими висновками, оскільки вони відповідають обставинам справи і узгоджуються з вимогами закону.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно положень ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За приписами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається із матеріалів цивільної справи та встановлено судом першої інстанції, на підставі постанови Київського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року, прийнятої у справі № 753/11597/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Валприм» про визнання частини договору купівлі-продажу квартири недійсним та переведення прав покупця за договором купівлі продажу, позивач є власником квартири АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу квартири від 18 вересня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Магомедовою М.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 3099 (а.с. 10-12, 13-15).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04 березня 2021 року об`єкт нерухомого майна: квартира - загальною площею 73,9 кв.м., житловою площею 45,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 з 18 вересня 2015 року зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 (а.с.16-17).

Згідно з витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_4 , станом на 10 грудня 2020 року зареєстровані чотири особи, а саме: позивач ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідачі: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 18).

Реєстрація відповідачів у квартирі за адресою: АДРЕСА_4 також підтверджується довідками від 06 квітня 2021 року № 14616770, № 14616784 та № 14616793 про реєстрацію місця проживання особи, наданими Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА (а.с. 50, 51, 52).

Згідно акту фактичного не проживання від 23 грудня 2020 року, у квартирі АДРЕСА_1 відповідачі не проживають з 17 березня 2020 року, їх особисті речі та майно у квартирі відсутні (а.с. 20).

Орган опіки і піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації у висновку від 17 травня 2021 року № 103/3911/41/3 (протокол засідання комісії № 10 від 12 травня 2021 року) вважає за недоцільне визнання малолітніх ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право на користування спірною квартирою, так як це призведе до звуження обсягу існуючих прав дітей.

Встановивши вказані обставини справи, враховуючи, що відповідачі не відносяться до членів сім`ї позивача ОСОБА_2 , у спірній квартирі не проживають, угода щодо користування вказаним житлом між позивачем як власником квартири і відповідачами не укладалась, майно відповідачів у квартирі відсутнє, реєстрація відповідачів у квартирі порушує права позивача, як власника житла та створює йому перешкоди у користування житлом, суд першої інстанції вірно застосував положення ч. 1 ст. 391 ЦК України і на передбачених законом підставах усунув перешкоди у здійсненні позивачем права користування та розпорядження своїм майном, визнавши відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 .

Апеляційний суд також погоджується із правовою оцінкою, наданою Дніпровським районним судом міста Києва висновку органу опіки і піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 17 травня 2021 року № 103/3911/41/3, щодо його необґрунтованості, так як в ньому містяться лише посилання на загальні норми законодавства в частині захисту житлових прав дітей, відсутня інформація про фактичне місце проживання відповідачів, в тому числі малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час розгляду комісією з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації ухвали Дніпровського районного суду міста Києва про надання письмового висновку про розв`язання спору в усуненні перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування спірною квартирою, комісія з жодним учасником справи не спілкувалась.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 125/2625/17 (провадження № 61-4819св19) зроблено висновок, зокрема, щодо застосування ст. 391 ЦК України в якому вказано, що зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналогічні правові висновки міститься і в постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 та від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-13113цс16 (753/481/15-ц).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права тому відсутні передбачені законом підстави для його скасування із ухваленням у справі нового рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи, в порушення вимог ст.ст. 128-130 ЦПК України відсутні дані про фактичне направлення на адресу відповідачів судових повісток про їх виклик в судове засідання, а розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення судової повістки, є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий суд, є обгрунтованими, проте не впливають на законність і обгрунтованість судового рішення, виходячи із наступного.

Так, не спростованим відповідачами фактом є встановлення судом тієї обставини, що відповідачі за своїм місцем реєстрації: квартира АДРЕСА_1 на час ухвалення рішення суду не проживають.

Як вбачається із справи, позивачем у позові, фактичним місцем проживання відповідачів, зазначено адресу: АДРЕСА_2 , за якою вони викликались в судові засідання шляхом направлення поштою судових повісток.

В судове засідання, 14 травня 2021 року відповідачі не з`явились, доказів вручення судових повісток матеріали справи не містять.

Судові повістки на ім`я відповідачів про призначення справи на 29 червня 2021 року повернулись в суд першої інстанції 19 червня 2021 року із відміткою: «повернуто за закінченням терміну зберігання».

Наведене свідчить, що розгляд справи, призначений на 29 червня 2021 року , відбувся без належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_1 , що і було встановлено судом першої інстанції при постановленні ухвали про залишення без задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що відповідач ОСОБА_1 , представляючи також інтереси неповнолітніх відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , своїми процесуальними правами користувалась недобросовісно.

Так, достовірно знаючи про спір щодо права користування житлом - квартирою АДРЕСА_1 , оскільки цивільна справа № 753/11597/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Валприм» про визнання частини договору купівлі-продажу квартири недійсним та переведення прав покупця за договором купівлі продажу, розглядалась судами з 2018 року по 18 листопада 2021 року (постанова Верховного Суду), відповідачем у якій був її чоловік ОСОБА_6 , судові повістки, направлені судом на адресу фактичного місця проживання АДРЕСА_2 , відповідач не отримувала, процесуального інтересу до ходу судового розгляду не проявляла.

Вказана адреса проживання відповідачів підтверджується також доданим до відзиву на апеляційну скаргу супровідним листом Верховного Суду у складі касаційного цивільного суду у справі № 753/11597/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Валприм» про визнання частини договору купівлі-продажу квартири недійсним та переведення прав покупця за договором купівлі продажу, з якого вбачається, що супровідний лист у даній справі направлявся ОСОБА_6 , який є чоловіком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Посилання у апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду обставинам справи, а саме те, що позивач ніколи не зазначав, що проживання відповідачів у квартирі створює йому будь-які перешкоди, відповідачі проживали із позивачем однією сім`єю, мали з ним спільний бюджет, несли спільні витрати по утриманню квартири, те, що вони не мають іншого житла, крім вказаної квартири, позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження набуття їхніми неповнолітніми дітьми, в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_1 , права власності або користування на інше житло, колегією суддів до уваги не приймаються, так як належних і допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин, відповідачами не надано.

Інші доводи апеляційної скарги про необгрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з"ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність і обгрунтованість судового рішення не впливають.

Враховуючи вищевиклалдене, колегія суддів вважає за необхідне, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 червня 2021 року без змін.

Керуючись ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Коцюрба

Судді: І.М. Білич

Т.А. Слюсар