Постанова

Іменем України

29 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 359/2467/20

провадження № 61-8055св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - Державне підприємство обслуговування повітряного руху України,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за зустрічним позовом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної допомоги при звільненні

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2022 року у складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В., Голуб С. А., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі - ДП «Украерорух», підприємство) від 19 лютого 2020 року № 219/о про її звільнення з посади начальника міжнародного відділу Украероруху; поновити її на займаній посаді з 19 лютого 2020 року; допустити негайне виконання рішення суду в частині її поновлення на посаді та стягнення з відповідача середнього заробітку за один місяць; стягнути з ДП «Украерорух» на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу починаючи з 19 лютого 2020 року до ухвалення рішення у справі та моральну шкоду, завдану незаконним звільненням у розмірі 10 000,00 грн.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначала, що 26 грудня 2019 року наказом відповідача № 1120 введено в дію оновлену організаційну структуру та штатний розпис керівного складу Украероруху. 08 січня 2020 року наказом № 9 затверджено та введено в дію з 03 лютого 2020 року штатний розпис підрозділів головного підприємства. 30 січня 2020 року відповідач запропонував ОСОБА_3 посаду начальника відділу міжнародного співробітництва і протоколу, що був створений на базі ліквідованого відділу позивача, чим фактично позбавив позивача можливості перевестись на посаду, яка відповідала б її кваліфікації та спеціалізації, оскільки запропонував цю посаду іншому працівнику до направлення позивачеві попередження про скорочення посади.

З 20 січня до 08 лютого 2020 року позивач знаходилась у відпустці у зв`язку з навчанням, з 09 до 11 лютого 2020 року - на лікарняному по догляду за дитиною, а 12 лютого 2020 року отримала попередження про скорочення посади та наступне вивільнення від 03 лютого 2020 року № 1-23.2/1059/20 разом із переліком вакантних посад станом на 12 лютого 2020 року.

18 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою, в якій просила скоротити термін попередження та звільнити її 19 лютого 2020 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України з виплатою матеріальної допомоги згідно з колективним договором. В цей же день вона звернулась із заявою, в якій просила у зв`язку із скороченням її посади надати грошову одноразову допомогу відповідно до програми соціального захисту та колективного договору, а також надати розрахунок 19 лютого 2020 року.

Наказом відповідача від 19 лютого 2020 року № 219/о ОСОБА_1 звільнено з посади начальника міжнародного відділу Украероруху за скороченням штату працівників (пункт 1 статті 40 КЗпП України).

Позивач вважає своє звільнення незаконним, адже попередження про наступне вивільнення датоване 03 лютого 2020 року, однак список вакантних посад на підприємстві, який їй було надано, датований 12 лютого 2020 року, що позбавило її можливості працевлаштування на посади, що були вакантні з 03 до 12 лютого 2020 року.

Крім того, відповідно до статті 42 КЗпП України вона має переважне право залишення на роботі, оскільки має високу кваліфікацію, продуктивність праці та тривалий безперервний стаж роботи в Украерорусі (10 років 10 місяців 19 днів станом на дату звільнення), однак зазначені обставини не були перевірені та враховані відповідачем, що безперечно порушує її трудові права.

Відповідач повинен був звернутися до профспілкової організації, яка діє на підприємстві, з метою вжиття заходів, передбачених частиною другою статті 49-4 КЗпП України. Позивач має дитину віком три роки, а тому звільнення жінок, що мають дітей, не допускається (стаття 184 КЗпП).

Ураховуючи наведене, позивач просила позов задовольнити.

У травні 2020 року ДП «Украерорух» звернулося до суду із зустрічним позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошову одноразову допомогу, виплачену на підставі пункту 6.25.1 колективного договору, у розмірі 322 000,00 грн, а також вихідну допомогу, виплачену на підставі статті 44 КЗпП України, в розмірі одного середньомісячного заробітку - 50 629,27 грн.

Зустрічний позов мотивований тим, що при звільненні позивача на підставі оскаржуваного нею наказу їй виплачено грошову одноразову допомогу в розмірі 322 000,00 грн та вихідну допомогу в розмірі 50 629,27 грн, тому в разі задоволення позову ОСОБА_1 вона фактично втрачає право на отримання виплаченої їй матеріальної та вихідної допомоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Бориспільський міськрайонний суд Київської області рішенням від 17 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково. Визнав незаконним та скасував наказ ДП «Украерорух» від 19 лютого 2020 року № 219/о про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника міжнародного відділу Украероруху. Поновив ОСОБА_1 на посаді начальника міжнародного відділу Украероруху з 19 лютого 2020 року. Стягнув з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 лютого 2020 року до 17 травня 2021 року включно у розмірі 919 605,63 грн, з утриманням обов`язкових податків та зборів в порядку, визначеному ПК України. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди відмовив. Рішення в частині поновлення на роботі допустив до негайного виконання. Зустрічний позов ДП «Украерорух» задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ДП «Украерорух» виплачену їй одноразову допомогу на підставі пункту 6.25.1 колективного договору у розмірі 322 000,00 грн та вихідну допомогу, виплачену на підставі статті 44 КЗпП України, у розмірі одного середньомісячного заробітку в сумі 50 629,27 грн, а всього на загальну суму 372 629,27 грн. З урахуванням пункту 12 статті 365 ЦПК України провів зустрічне зарахування сум, стягнених за первісним та зустрічним позовом, та остаточно стягнув з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 546 976,36 грн, з утриманням обов`язкових податків та зборів у порядку, визначеному ПК України. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення позивача у зв`язку зі скороченням штату працівників відбулося з порушенням статей 40, 42 КЗпП України, адже відповідач був обізнаний про поважні причини відсутності позивача на роботі 03 лютого 2020 року, а також про її більш високу кваліфікацію та інші обставини, які свідчили про переважне право позивача на залишення на роботі. Позивач, посаду якої скорочено, мала право на залишення на роботі та переведення на посаду в новостворений відділ міжнародного співробітництва та протоколу, в тому числі, на посаду начальника цього відділу, зважаючи на вочевидь більшу порівняно з іншими підлеглими її працівниками кваліфікацію та переважне право на залишення на роботі.Позивач отримала перелік посад, вакантних станом на 12 лютого 2020 року, тобто коли посади, на які вона мала право та можливість бути переведеною, були зайняті. Та обставина, що вона подала заяву про скорочення терміну попередження про звільнення у зв`язку зі скороченням посади начальника міжнародного відділу, є лише наслідком вчинених відповідачем дій, якими було порушено КЗпП України та трудові права позивача, тому не може бути розцінена як згода позивача на звільнення, оскільки фактично звільнення відбулося з ініціативи власника.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Київський апеляційний суд постановою від 06 липня 2022 року апеляційну скаргу ДП «Украерорух» задовольнив частково. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 травня 2021 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ДП «Украерорух» відмовив. Компенсував ДП «Украерорух» за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 15 055,29 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду мотивована дотриманням відповідачем трудового законодавства України при звільненні позивача із займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 19 серпня 2022 року, ОСОБА_2 просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2022 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 359/3506/20, від 26 січня 2022 року у справі № 309/3389/18, від 22 вересня 2020 року у справі № 161/7196/19.

Касаційна скарга мотивована порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права. Апеляційний суд не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апеляційний суд вийшов за межі вимог апеляційної скарги та скасував рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог зустрічного позову, хоча в апеляційній скарзі підприємство наполягало на задоволенні зустрічних позовних вимог, тобто залишенні в силі в цій частині рішення міськрайонного суду.

Суд апеляційної інстанції не врахував висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 359/3506/20 з подібних правовідносин, де, зокрема, зазначено, що перелік вакантних посад, що надані позивачу з попередженням про звільнення, не можна вважати повним, оскільки з моменту прийняття рішення про його звільнення, оформленого попередженням (03 лютого 2020 року), до дня вручення самого попередження (11 лютого 2020 року) минув час.

У цій справі позивач з поважних причин була відсутня на роботі: з 20 січня 2020 року до 08 лютого 2020 року знаходилась у додатковій оплачуваній відпустці на період навчання в Національному авіаційному університеті; а також з 07 до 11 лютого 2020 року перебувала на лікарняному. Однак відповідач мав повідомити про скорочення її посади саме 03 лютого 2020 року будь-яким доступним способом, для того щоб вона мала можливість реалізувати своє право - надати згоду на переведення на вакантні посади у новоствореному відділі.

Відповідач не забезпечив позивачу рівних умов (права та можливості) порівняно з іншими працівниками, посади яких скорочувалися, в тому числі з тими, що працювали у підпорядкуванні позивача та були переведені до новоствореного відділу міжнародного співробітництва та протоколу, зокрема, ОСОБА_4 , яка з посади провідного інженера міжнародного відділу була переведена на посаду начальника відділу міжнародного співробітництва та протоколу.

Що стосується скорочення терміну попередження про звільнення відповідно до поданої ОСОБА_1 заяви та виплати їй грошової допомоги, то позивач подала таку заяву вже після порушення роботодавцем її прав; подання такої заяви було наслідком незаконних дій роботодавця щодо звільнення працівника, що було встановлено судом першої інстанції.

26 вересня 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив підприємства на касаційну скаргу, який мотивований законністю і обґрунтованістю постанови апеляційного суду, адже звільнення позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП України проведено з дотриманням норм чинного законодавства України. ОСОБА_1 звернулась до керівництва Украероруху із заявою, в якій просила скоротити їй термін попередження і звільнити із займаної посади 19 лютого 2020 року у зв`язку з необхідністю виходу на нове місце роботи, таким чином проявила відмову від запропонованих їй вакантних посад. Позивач була присутня на засіданні профкому та відповіла, що ніяких претензій чи зауважень до адміністрації Украероруху не має, всі процедури проходять відповідно до чинного законодавства України, будь-якої допомоги вона не потребує та звернулась вона до профспілкового комітету з проханням надати згоду на розірвання її трудового договору на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

09 вересня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 з 01 квітня 2009 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, з 05 листопада 2018 року була переведена на посаду начальника міжнародного відділу ДП «Украерорух».

Наказом ДП «Украерорух» від 26 грудня 2019 року № 1120 «Про введення в дію оновленої організаційної структури та штатного розпису керівного складу Украероруху» у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці, з метою регулювання виробничих та трудових відносин, підвищення ефективності управління підприємства було введено в дію з 26 грудня 2019 року оновлену організаційну структуру підприємства, а також штатний розпис керівного складу ДП «Украерорух», погоджений Міністерством інфраструктури України 23 грудня 2019 року. Крім того, визначено розробити і надати на затвердження штатний розпис відповідно до оновленої організаційної структури у термін до 14 січня 2020 року та здійснити комплекс відповідних заходів, передбачених КЗпП України, щодо працівників структурних підрозділів Украероруху, посади яких скорочуються або для яких змінюються істотні умови праці.

08 січня 2020 року відповідач видав наказ № 9 «Про затвердження штатного розпису підрозділів головного підприємства Украероруху», яким затверджено штатний розпис підрозділів головного підприємства Украероруху, а також наказано ввести в дію штатний розпис із 03 лютого 2020 року. В пункті 3 наказу заступникам директора, адміністративному директору, керівникам структурних підрозділів, безпосередньо підпорядкованих директору, доручено розробити та надати на затвердження оновлені положення про структурні підрозділи та посадові інструкції підпорядкованих працівників до 20 січня 2020 року.

З витягу з інформаційного листка щодо виконання наказу відповідача від 08 січня 2020 року № 9 видно, що цей наказ доводився працівникам Украероруху в різний час, зокрема, ОСОБА_1 - 13 лютого 2020 року.

Наказом ДП «Украерорух» від 03 лютого 2020 року № 60 «Про проведення заходів щодо впровадження нового штатного розпису головного підприємства» затверджено перелік посад у структурних підрозділах Украероруху, які підлягають скороченню, до якого включено міжнародний відділ з кількістю штатних одиниць 10: начальник - 1, провідний інженер - 7, інженер І категорії - 2.

Згідно з витягом із штатного розпису підрозділів головного підприємства Украероруху, затвердженого наказом від 08 січня 2020 року № 9, у введеному в дію із 03 лютого 2020 року штатному розписі у пункті 24 «Управління зв`язків з громадськістю та міжнародного співробітництва» відсутній міжнародний відділ, однак створений відділ міжнародного співробітництва та протоколу, а також сектор зовнішніх і внутрішніх комунікацій.

Функції, які виконував очолюваний позивачем міжнародний відділ, перейшли до створеного в оновленій структурі відділу міжнародного співробітництва та протоколу, що також підтверджується Положенням про міжнародний відділ від 02 листопада 2018 року № 2.2-06-84 та Положенням про відділ міжнародного співробітництва та протоколу від 03 лютого 2020 року № 2.2.1-09-92.

03 лютого 2020 року, коли був уведений в дію новий штатний розпис, ОСОБА_1 була відсутня на роботі, а саме: з 20 січня до 08 лютого 2020 року знаходилась у додатковій оплачуваній відпустці на період навчання в Національному авіаційному університеті; з 09 до 11 лютого 2020 року перебувала на лікарняному.

03 лютого 2020 року відповідач прийняв рішення щодо переведення на посаду начальника новоствореного відділу міжнародного співробітництва та протоколу підлеглого працівника позивача - провідного інженера міжнародного відділу ОСОБА_3 , яка цього ж дня як начальник відділу міжнародного співробітництва та протоколу підписала відповідне положення про відділ.

12 лютого 2020 року позивач отримала попередження про скорочення посади та наступне вивільнення від 03 лютого 2020 року. До попередження додавався перелік вакантних посад на Головному підприємстві станом на 12 лютого 2020 року на 16 аркушах.

18 лютого 2020 року позивач звернулась до керівника підприємства із заявою, в якій просила, у зв`язку з отриманням нею попередження про скорочення посади (12 лютого 2020 року) та наступного вивільнення від 03 лютого 2020 року № 1-23.2/1059/20 скоротити термін попередження та звільнити її на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України 19 лютого 2020 року з виплатою матеріальної допомоги згідно з колективним договором.

Одночасно,18 лютого 2020 року, позивач подала заяву на ім`я в.о. директора Ярмака А. М. , в якій просила у зв`язку зі скороченням її посади надати їй грошову одноразову допомогу відповідно до підпункту 6.25.1 «Програма соціального захисту» колективного договору. З урахуванням того, що вона виходить на інше місце роботи, просила надати їй розрахунок 19 лютого 2020 року.

Згідно з протоколом № 6 засідання профспілкового органу ППС «Авіація України» від 19 лютого 2020 року було розглянуто подання Украероруху та надано згоду адміністрації Украероруху на розірвання трудового договору на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України з ОСОБА_1 за умови дотримання норм чинного законодавства України та колективного договору. Позивач була присутня на засіданні профкому та відповіла, що ніяких претензій чи зауважень до адміністрації Украероруху не має, всі процедури проходять відповідно до чинного законодавства України, будь-якої допомоги вона не потребує. Звернулась до профспілкового комітету з проханням надати згоду на розірвання її трудового договору на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Відповідно до протоколу засідання комісії з питань соціальних гарантій, пільг та компенсацій від 19 лютого 2020 року № 3 комісія розглянула заяву ОСОБА_1 про надання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі скороченням штату та вирішила порушити клопотання перед в.о. директора Украероруху щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі, визначеному підпунктом 2.3.2 розділу 2 частини І додатка 19 до підпункту 6.25.1 «Програма соціального захисту» колективного договору, при звільненні у зв`язку зі скороченням посади.

Наказом відповідача від 19 лютого 2020 року № 219/о ОСОБА_1 , начальника міжнародного відділу Украероруху, звільнено з роботи з 19 лютого 2020 року за скороченням штату працівників згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Пунктом 2 наказу вирішено виплатити ОСОБА_1 грошову одноразову допомогу в розмірі 400 000,00 грн, яка визначається на підставі пункту 2.3.2 Програми соціального захисту (додаток 19 до пункту 6.25.1 колективного договору) за формулою: стаж (10 років 10 місяців 19 днів) х оклад

(48 335 грн), але не більше 400 000,00 грн; вихідну допомогу в розмірі одного середньомісячного заробітку на підставі статті 44 КЗпП України; компенсацію за 3 календарних дні невикористаної щомісячної відпустки.

Згідно зі службовою запискою головного бухгалтера Дутової О. від 04 травня 2020 року сума, що була виплачена ОСОБА_1 19 лютого 2020 року, за вирахуванням податків, становить 392 627,78 грн, в тому числі вихідна допомога - 322 000,00 грн., вихідна допомога у розмірі середньомісячного заробітку - 50 629,27 грн.

Факт отримання зазначеної допомоги у вказаному розмірі визнаний представником позивача.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Стаття 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору.

Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.

При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбулося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

Згідно з частиною третьою статті 64 ГК України підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до частини другої статті 65 ГК України власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

Згідно з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними в постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18 (провадження № 61-393св19), від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17 (провадження № 61-8393св20), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Суди встановили, що з метою врегулювання виробничих та трудових відносин, підвищення ефективності управління підприємством наказом відповідача від 26 грудня 2019 року № 1120 введено в дію оновлену організаційну структуру та штатний розклад керівного складу Украероруху у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці. Наказ виданий після погодження оновленої організаційної структури та штатного розпису Міністерством інфраструктури України 23 грудня 2019 року.

Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою - третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці роботодавець пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Наведені правові висновки викладено в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року у справі № 444/2600/19 (провадження № 61-13999св20), від 22 липня 2021 року у справі № 456/57/20 (провадження № 61-6288св21), від 23 липня 2021 року у справі № 766/12805/19 (провадження № 61-7098св21), від 27 серпня 2021 року у справі № 712/10548/19 (провадження № 61-10299св21), від 09 грудня 2021 року у справі № 646/2661/20 (провадження № 61-7496св21), від 24 січня 2022 року у справі № 358/404/20 (провадження № 61-15621св21).

Суди встановили, що 12 лютого 2020 року ОСОБА_1 попереджено про скорочення посади, яку вона займає, та запропоновано вакантні посади, які існували на підприємстві станом на 12 лютого 2020 року, від переведення на які вона відмовився. Наявність вакантних посад, які існували, але не були запропоновані позивачу з часу ознайомлення з наказом про скорочення і до звільнення позивачем не доведено, а судами не встановлено.

Частиною першою статті 42 КЗпП України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається вказаним у переліку (частина друга статті 42 КЗпП України).

Тобто застосування статті 42 КЗпП України можливе серед працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади.

Оскільки посада, яку займала позивач, на підприємстві була єдиною й будь-яка перевага в цьому випадку не могла бути реалізована, тому у відповідача не було підстав для з`ясування наявності у позивача переважного права на залишення на роботі та застосування статті 42 КЗпП України.

Щодо рівних умов кваліфікації та продуктивності праці позивача та інших претендентів на посаду в новоствореному відділі, слід зазначити, що право на залишення на роботі, передбачене частиною першою статті 42 КЗпП України, не застосовується для працевлаштування в новоутворених структурних підрозділах (при зміні організаційної структури), оскільки, переважне право на залишення на роботі не є тотожним переважному праву на працевлаштування на нову посаду у новостворених підрозділах.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 310/9294/18 (провадження № 61-16809св20), від 09 квітня 2020 року у справі № 760/21020/15 (провадження № 61-37686св18).

Згідно з частинами першою, другою статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Суди встановили, що згідно із протоколом № 6 засідання профспілкового органу ППС «Авіація України» від 19 лютого 2020 року розглянуто подання підприємства та надано згоду адміністрації відповідача на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України за умови дотримання вимог чинного законодавства України та колективного договору.

Позивач була присутня на засіданні профкому та на запитання його членів відповіла, що ніяких претензій чи зауважень до адміністрації Украероруху не має, всі процедури проходять відповідно до чинного законодавства України, будь-якої допомоги вона не потребує; звернулася до профспілкового комітету з проханням надати згоду на розірвання її трудового договору на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Отже, встановивши що у відповідача дійсно відбулась реорганізація, внаслідок якої посада позивача була скорочена, звільнення позивача із займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням норм частини другої статті 40, статей 42, 43 і 49-2 цього Кодексу, тобто встановленої трудовим законодавством процедури, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Оскаржувана постанова апеляційного суду містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Доводи касаційної скарги щодо незастосування судами правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 359/3506/20, від 26 січня 2022 року у справі № 309/3389/18, не є підставою для скасування постанови апеляційного суду, адже висновки апеляційного суду у цій справі їм не суперечать.

Аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 359/3506/20 з подібних правовідносин, на увагу не заслуговують, адже у справі, яка є предметом касаційного перегляду, встановлені інші фактичні обставини, зокрема: на засіданні профспілкового комітету позивач зазначала про те, що ніяких претензій чи зауважень до адміністрації Украероруху не має, всі процедури проходять відповідно до чинного законодавства України, будь-якої допомоги вона не потребує, і просила надати згоду на розірвання її трудового договору на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України; звертаючись із заявами про її звільнення 19 лютого 2020 року та здійснення відповідних виплат, не вказувала про порушення відповідачем КЗпП України при її попереджені про майбутнє звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України тощо.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 подала заяву про скорочення терміну попередження про звільнення та виплату їй грошової допомоги вже після порушення роботодавцем її прав, як наслідок незаконних дій роботодавця щодо звільнення працівника, також на увагу не заслуговують, адже у своїй заяві вона не зазначає про порушення відповідачем її трудових прав, а навпаки в заяві про виплату грошової одноразової допомоги просить здійснити з нею розрахунок 19 лютого 2020 року, вказуючи, що вона виходить на інше місце роботи.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд вийшов за межі доводів апеляційної скарги, скасувавши рішення міськрайонного суду в частині задоволення вимог зустрічного позову, адже відповідач наполягав на

задоволенні його зустрічних позовних вимог, не є підставою для скасування рішення апеляційного суду, оскільки відмова в задоволенні зустрічного позову не порушує прав ОСОБА_1 , а відповідач з касаційною скаргою не звертався.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, зводяться до незгоди з ними і необхідності переоцінки фактичних обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов