ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 682/834/22

Провадження № 22-ц/4820/1568/22

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Філіпчук О.В.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №682/834/22 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 липня 2022 року (суддя Матвєєва Н.В.) у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом АТ КБ «Приватбанк» (далі Банк) вказувало, що ОСОБА_1 звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав Заяву №б/н від 16.07.2010 та підтвердив свою згоду на те, що ця заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку» складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі Договір), що підтверджується підписом у заяві. Відповідачу було відкрито картковий рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, який в подальшому було збільшено до 11000 грн. Позивач зазначав, що ним виконанні взяті на себе зобов`язання за Договором, тоді як відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку із чим станом на 09.02.2022 виникла заборгованість у розмірі 10105,53 грн, з яких: 8213 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1892,53 грн заборгованість за простроченими відсотками. Тому позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 10105 грн 53 коп заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 16.07.2010 та судові витрати.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 липня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» оскаржило його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, Банк посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація позичальником картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору. У виписці по рахунку прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, а також факти використання відповідачем грошей, отримання ним коштів через банкомати, а отже й отримання кредитної картки, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Апелянт вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в матеріалах справи наявні витяг з Умов та правил надання банківських послуг у редакції, що діяла на момент підписання Анкети-заяви та копія наказу Банку щодо затвердження Умов та правил надання банківських послуг, до якої приєднався відповідач при підписанні Анкети-заяви та укладенні договору, разом із наказом про її затвердження. Банк зазначає, що ОСОБА_1 користувався протягом тривалого часу кредитними коштами та здійснював часткове погашення боргу, а тому відповідач у відповідності до ч.2 ст. 642 ЦК України фактично погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами. Також, апелянт вважає, що суд безпідставно відмовив у стягненні фактично отриманих кредитних коштів (тіла кредиту) та нарахованих відсотків, адже заборгованість ОСОБА_1 за фактично використаними кредитними коштами підтверджена доказами, що не були належним чином досліджені судом. Банк вказує, що суд не мав відстав відмовляти у стягненні відсотків за кредитом, адже в такому разі застосуванню підлягає ст. 1048 ЦК України. Апелянт звертає увагу колегії суддів на висновки Верховного Суду, що викладені у справах: №153/1334/16 від 11.09.2019, №753/10779/16 від 29.07.2020, №205/2825/18 від 18.12.2019, №588/62/18 від 20.05.2020, №265/6582/16 від 04.09.2019, №331/4560/19 від 21.10.2020, №755/7704/15 від 23.01.2018, №159/2146/15 від 26.09.2018, №189/2109/18 від 22.07.2020.

Зважаючи на викладене, АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги Банку задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 16.07.2010 між Банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг у ПриватБанку, що підтверджується Анкетою заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 16.07.2010, відповідно до якої ОСОБА_1 просив Банк надати саме зарплатну картку (а.с. 13).

Як слідує із довідки АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 згідно кредитного договору №б/н отримав картки: № НОМЕР_1 з терміном дії до 10/17; № НОМЕР_2 з терміном дії до 09/21; № НОМЕР_3 з терміном дії до 11/23 (а.с.11).

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 відбулася зміна кредитного ліміту: 07.08.2018 збільшення кредитного ліміту до 11000 грн, 23.01.2020 зменшення кредитного ліміту до 0,00 грн (а.с.12).

З виписок по особовому рахунку вбачається, що ОСОБА_1 отримував банківські кошти та користувався ними, періодично погашаючи заборгованість (а.с.48-53).

Відповідно до квитанції № К9Т3-К5ВТ-1М3В-3АК0 від 21.07.2022 (а.с.64) ОСОБА_1 сплатив АТ КБ «Приватбанк» 8213 грн (а.с.64).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог, що Анкета заява, яка підписана сторонами, стосувалася саме надання кредиту; розмірів встановленого кредитного ліміту; даних про видачу відповідачу кредитної карти, її виду та строку дії; розміру відсотків за користування кредитом; та що саме з долученими до позову Витягів з Тарифів і Умов та правил відповідач ознайомився та погодився із ними, підписуючи Анкету заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку. І відповідно до ст. 530 ЦК України у ОСОБА_1 відсутня заборгованість перед позивачем з фактично отриманих та неповернутих коштів.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права і ці висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Як передбачено ч. ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт, або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо) (ч. 1 ст. 633 ЦК України).

Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, є фінансовою послугою (п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-ІІІ (далі Закон №2664-ІІІ).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону №2664-ІІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4)найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Так, суд першої інстанції вірно виходив із того, що про зверненні до суду, Банк посилався на те, що на підставі Анкети заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку між позивачем та ОСОБА_1 було укладено змішаний договір про надання банківських послуг, що містить в собі умови договору банківського рахунку та кредитного договору. І відповідачу відкрито картковий рахунок із кредитним лімітом у розмірі, що визначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку і надано кредитку карту. Однак, через неналежне виконання відповідачем взятих на себе кредитних зобов`язань станом на 09.02.2022 заборгованість останнього становить 10105,53 грн, з яких: 8213 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1892, 53 грн заборгованість за простроченими відсотками

Судом встановлено, що при подачі позову, позивачем надано суду наступні додатки: клопотання про: розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, за відсутності позивача та про отримання процесуальних документів в електронному вигляді; розрахунки заборгованості; довідки АТ КБ «Приватбанк» про надання ОСОБА_1 кредитних карт та встановлення кредитного ліміту; копію Анкети заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку; виписку по рахунку; витяг з із Умов та правил надання банківських послуг та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які не містять підпису відповідача про ознайомлення саме з цією редакцією Умов та правил і Тарифів; копію довіреності представника позивача; копію виписки з ЄДРЮОФОП; копію банківської ліцензії №22 від 05.10.2011; копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, витяг із статуту АТ КБ «Приватбанк».

Судом першої інстанції вірно встановлено, що у Анкеті заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 16.07.2010, що підписана сторонами, ОСОБА_1 просив надати саме зарплатну картку та у цій Анкеті-заяві відсутні істотні умови договору щодо розмір кредиту, розміру відсоткової ставки за користування кредитними коштами та порядок їх повернення.

При цьому, матеріали справи не містять належних доказів, що ОСОБА_1 16.07.2010 позивачем надано кредит, його розмір, надано кредитну картку «Універсальна» та, що саме ці: Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 14-29) розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету - заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанк.

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг у Приватбанку, відсутність у заяві домовленості сторін про отримання відповідачем саме кредитних коштів, їх розмір та відсутність домовленості про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані Банком Анкета - заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 16.07.2010, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що зазначені документи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

А тому і відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про узгодження зі ним саме тих умов, які вважав узгодженими Банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності і уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У зв`язку з цим до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання.

Та враховуючи, що ОСОБА_1 повернуті отримані кошти, тому висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є такими, що ґрунтуються на вимогах матеріального та процесуального права.

І з огляду на вищенаведене, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в частині відмови у стягненні із відповідача прострочених тіла і відсотків за користування кредитними коштами є безпідставними.

Також, посилання в апеляційній скарзі на помилковість висновку суду першої інстанції про не застосування до спірних правовідносин в частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості по простроченим відсоткам положення ст. 1048 ЦК України є голослівними, адже Банком не заявлялися вимоги про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості по простроченим відсоткам саме на підставі ст. 1048 ЦК України та у розмірі, що визначений положеннями частини першої цієї статті.

А відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

І в силу ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції залишено поза увагою висновки Верховного Суду, що викладені в постановах від 04.12.2019 по справі №750/6058/17, від 11.09.2019 по справі №153/1334/16, від 08.07.2019 по справі №923/760/18, від 21.10.2020 по справі №331/4560/19 є безпідставними, адже Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява №28342/95, §61).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява №17862/91, §31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява №20372/11, §65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява №20166/92, §36).

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, тому суд першої інстанції при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин вірно врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17.

Апелянт в апеляційній скарзі вказує на правові позиції Верховного Суду, що викладені у постанові від 29.07.2020 по справі №753/10779/16-ц, але вони не можуть бути прийняті до уваги, оскільки обставини у цих справах не є подібними: у вказаній справі предметом позову було визнання недійсним кредитного договору, застосування реституції, зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» вчинити дії по зарахуванню коштів в рахунок виконання зобов`язань позичальника по поверненню грошових коштів та стягнути моральну шкоду, а у цій справі предметом позову є стягнення заборгованості по кредитному договору.

Посилання скаржника на правові висновки, що викладені у постановах Верховного Суду у справах №205/2825/19 від 18.12.2019 та №588/62/18 від 20.05.2020 є некоректним, оскільки визначена у апеляційній скарзі практика Верховного суду не є релевантною до обставин цієї справи ураховуючи мотиви, за яких у цій справі в задоволені позовних вимог відмовлено.

При цьому, колегія суддів зазначає, що під судовими рішення в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Також, не заслуговують на увагу посилання апелянта на правові висновки, що викладені Верховним Судом по справах №755/7704/15-ц від 23.01.2018 та №159/2146/15-ц від 26.09.2018, адже судом у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України надано оцінку розрахункам заборгованості за договором №б/н від 16.07.2010, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 станом 31.10.2015; на 30.06.2019, на 09.02.2022 та виписки по рахунку і в мотивувальній частині оскаржуваного рішення наведено обставини, якими підтверджено відсутність обов`язку відповідача перед АТ КБ «Приватбанк» з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. І ці доводи апеляції зводяться до словесної незгоди апелянта із оцінкою судом зазначених письмових доказів.

З огляду на вищенаведене, судова колегія вважає, що вирішуючи спір на підставі наданих позивачем доказів, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 04 жовтня 2022 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай