Справа № 209/2045/21
Провадження № 2/209/142/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року м. Кам`янське

Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Решетник Т.О.,

за участю секретаря судового засідання - Тимошенко В.О.,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Фесюк Ю.О.,

представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Швець М.В.,

представника третьої особи ОСОБА_2 - адвоката Кот Є.О.,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Треті особи: ОСОБА_2 , Департамент комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, про скасування рішення державного реєстратора та припинення права власності,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

10 червня 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, уточнивши який просила: скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер: 39996568 від 05.03.2018 р., державний реєстратор Колесник Інга Миколаївна, - права приватної власності ОСОБА_2 на 1/2 частку магазину-бару з сезонним майданчиком та денною автостоянкою, загальною площею 839,3 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , з одночасним припиненням права приватної власності ОСОБА_2 на 1/2 частку магазину-бару з сезонним майданчиком та денною автостоянкою, загальною площею 839,3 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 липня 2017 року по справі № 209/1392/17. Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) судові витрати в розмірі 908,00 грн. та 5000 грн. на правничу допомогу.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 липня 2021 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 квітня 2022 року було закрито підготовче судове засідання та призначено судовий розгляд справи по суті.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області (протокольна форма) від 31 травня 2022 року, було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Швець М.В. про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - державного реєстратора Колесник Інгу Миколаївну (Дніпропетровська обласна філія комунального підприємства «Центр державної реєстрації).

Заяви (клопотання) учасників справи.

18 жовтня 2021 року представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Фесюк Ю.О. через канцелярію суду була надана заява про уточнення позовної заяви, згідно змісту якого уточнені анкетні дані , а саме ОСОБА_2 .

02 листопада 2021 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Швець М.В. надав відзив на позовну заяву (том.1 а.с.62 -68), у якому позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки порушення прав позивача відповідачем ОСОБА_2 не було, обставини справи взагалі не залежать від його волі. Вказує на те, що зі змісту позовних вимог та матеріалів справи вбачається, шо предметом перевірки в цій справі є правомірність прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про відмову в державній реєстрації припинення права власності на нерухоме майно. Питання правомірності/неправомірності набуття відповідачем чи третьою особою права власності на це нерухоме майно, визнання права власності на нього в певному обсязі позивач перед судом не порушував. Порушення прав позивачки відбулося зі сторони державного реєстратора. Звертає увагу, що спір про право фактично відсутній, відносини, які склалися між ОСОБА_1 та державним реєстратором відносяться до юрисдикції адміністративного судочинства. За таких вище зазначених підстав представник відповідача просив суд позовні вимоги позивача залишити без задоволення, справу закрити.

30 грудня 2021 року представник третьої особи ОСОБА_2 адвокат Кот Є.О. надав письмові пояснення щодо позову (том.1 а.с.84-91), в якому зазначає, що позов подано з порушенням правил юрисдикції та у позивача відсутні підстави позову, у зв`язку із цим заперечує проти позовної заяви, вважає її такою, що не підлягає задоволенню. Так, відносини, які виникли між позивачем та державним реєстратором фактично є відносинами особи та суб`єкта владних повноважень, з приводу рішень та дій останнього. Зазначає, що позивач не є суб`єктом права власності на Ѕ частку магазину-бару з сезонним майданчиком та денною автостоянкою загальною площею 839,3 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; між позивачем та відповідачем відсутній спір щодо вказаного нерухомого майна; відносини якими позивач обґрунтовує підставу позовом є виключно відносинами позики; вказана нерухомість в заставу позивачу не надавалась; у разі задоволення позовних вимог не відбудеться набуття позивачем права власності на це майно та у позивача не виникнуть інші майнові права щодо цього майна. Таким чином, вважає, що вимоги позивача про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер 39996568 від 05.03.2018 року не є похідними від спору між сторонами щодо магазину-бару з сезонним майданчиком та денною автостоянкою загальною площею 839,3 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та/або будь-яких майнових прав щодо нього, оскільки такого спору не існує. Також, позивач не надає доказів наявності заборгованості та її розміру, факту примусового виконання рішення на час звернення до суду з цим позовом, доказів відсутності будь-якого іншого майна божника, тощо. Звертає увагу, що у відповідності до частини 1 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. Тож, доводи того, що 1/2 частка магазину-бару з сезонним майданчиком та денною автостоянкою загальною площею 839,3 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 є саме тим майном за рахунок якого позивач як кредитор має задовольнити свої вимоги - є припущенням. Вважає, що самі по собі дії реєстратора, навіть якщо вони здаються позивачу неправомірними, не можуть бути оскаржені в суді, допоки позивач не доведе, що такі дії порушують його права. За таких вказаних обставин, просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, відповідно до вимог ст.ст.128-130 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відповідно до вимог ст.ст.128-130 ЦПК України.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, відповідно до вимог ст.ст.128-130 ЦПК України.

Представник третьої особи Департаменту комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради Вікторія Силца в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, відповідно до вимог ст.ст.128-130 ЦПК України; надала суду заяву з клопотанням про розгляд справи за її відсутності, рішення просила прийняти у відповідності до норм чинного законодавства України (том. 1 а.с.58).

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Суд вививши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справив їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, а також встановлено судовими рішеннями у справах, а саме рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року (справа № 208/6346/16), додатковим рішенням цього ж суду від 13 грудня 2017 року та постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 березня 2019 року ( справа № 208/6346/16-ц) з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договорами позики. Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 жовтня 2016 року у зазначеній справі накладено заборону на відчуження 1/2 частини магазину-бару, сезонного майданчику та денної автостоянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Заборона на відчуження указаного майна зареєстрована 28 жовтня 2016 року.

18 березня 2019 року, Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, ОСОБА_1 був виданий виконавчий лист № 208/6346/16 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 28 грудня 2015 року суму боргу в розмірі 188 600,00 грн, інфляційні втрати - 15 193,12 грн, три проценти річних в розмірі 4 092,36 грн, а всього 207 885,48 грн.(а.с.20).

18 березня 2019 року, Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, ОСОБА_1 був виданий виконавчий лист № 208/6346/16 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 21 грудня 2015 року суму боргу у розмірі 249 131,67 грн, три проценти річних у сумі 5 405,89 грн, а всього 254 537,56 грн.( а.с.21).

З матеріалів справи вбачається, що у травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 липня 2017 року по справі № 209/1392/17 позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя задоволено повністю, визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_2 житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 , та 1/2 частини магазину-бару, сезонного майданчику та денної автостоянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини магазину-бару, сезонного майданчику та денної автостоянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , припинивши право спільної сумісної власності подружжя на цю частину майна та визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_5 , припинивши право спільної сумісної власності подружжя на цей будинок.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майне Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчужені об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14.03.2022 № 248069389, на підставі вказаного рішення суду від 03 липня 2017 року по справі № 209/1392/17, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.02.2018 року було зареєстровано право власності ОСОБА_2 на 1/2 частини магазину-бару, сезонного майданчику та денної автостоянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.7-10).

Рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 57997739 від 06.05.2021 р., державним реєстратором Коноплянка В.М. відмовлено у державній реєстрації припинення права власності, форма власності: приватна, спільна часткова, на магазин-бар з сезонним майданчиком та денною автостоянкою, що розташований АДРЕСА_1 за суб`єктом: ОСОБА_1 (а.с.22).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року по справі № 209/1392/17 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 липня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року по справі № 209/1392/17 касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено, рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 липня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя відмовлено.( а.с.11-19)

Постанову Верховного Суду мотивовано тим, що згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому такі дії, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними, оскільки направлені на уникнення сплати боргу на виконання судового рішення про стягнення боргу.

При розгляді справи № 208/6346/16-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договорами позики судами встановлено, що позика дружиною позивача бралася з метою погашення заборгованості її чоловіка - ОСОБА_2 , за кредитним договором, який в свою чергу посвідчував факт отримання дружиною грошових коштів (розписки від 21 грудня 2015 року та від 28 грудня 2015 року). Зазначене свідчить про те, що договори позики від 21 грудня 2015 року та від 28 грудня 2015 року, за якими стягнуто борг на підставі судового рішення у справі № 208/6346/16-ц, укладались ОСОБА_2 в інтересах сім`ї.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суди попередніх інстанцій при вирішенні спору про поділ майна подружжя не урахували, що реалізація їх права на поділ спільного сумісного майна не повинна порушувати інтереси інших осіб, зокрема кредиторів. Дії сторін повинні відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Суд зазначає, що у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, тому обставина неналежності відповідачу права власності на нерухоме майно доказуванню не підлягає, оскільки незаконність набуття відповідачем ОСОБА_2 права власності на 1/2 частини магазину-бару, сезонного майданчику та денної автостоянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , встановлена постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року по справі № 209/1392/17.

З матеріалів справи вбачається, що 09 червня 2022 року державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) - Курило В.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 69177237 з виконання виконавчого листа № 208/6346/16, виданого Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 254 537,56 грн. (а.с.118).

09 червня 2022 року державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) - Курило В.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 69177344 з виконання виконавчого листа № 208/6346/16, виданого Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу (залишок) у розмірі 149757,01 грн.(а.с.119).

Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника; 12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Відповідно до ч. 2 ст. 346 ЦК України право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).

Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 680/214/16 та від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Постанова ОП КГС ВС від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18: за змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зроблено висновки про те, що з урахуванням специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави, заволодіння нею таким майном право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.

Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення як підстави виникнення права власності не має.

Таким чином, державна реєстрація визначає лише момент виникнення права власності і є завершальною стадією юридичного складу набуття права власності за наявності юридичних фактів, що вимагаються законом для виникнення права власності.

Згідно частини 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги в частині припинення права приватної власності ОСОБА_2 на 1/2 частку магазину-бару з сезонним майданчиком та денною автостоянкою, загальною площею 839,3 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 липня 2017 року по справі № 209/1392/17, суд керується наступним.

Доводи представника відповідача та третьої особи про те, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 відносяться до юрисдикції адміністративного судочинства судом відхиляються, оскільки наслідки вирішення цієї справи безпосередньо впливають на зміст і стан речового права третьої особи у справі, а тому має вирішуватися судом за правилами цивільного судочинства.

З огляду на встановлені обставини справи, відповідач ОСОБА_2 право власності на спірне майно не набув, рішення суду на підставі якого майно вибуло із володіння ОСОБА_2 скасовано, при цьому позивач ОСОБА_1 не надала жодних доказів на підтвердження наявності у неї будь-якого речового права на спірне нерухоме майно, тому у суду відсутні підстави для задоволенні вимог про припинення права власності.

Вирішуючи вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер: 39996568 від 05.03.2018 р., державний реєстратор Колесник Інга Миколаївна, - права приватної власності ОСОБА_2 на 1/2 частку магазину-бару з сезонним майданчиком та денною автостоянкою, загальною площею 839,3 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , суд приходить до висновку, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. З огляду на те, що заявлені вимоги є похідними від вимог про припинення права власності, у задоволенні яких судом відмовлено, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Треті особи: ОСОБА_2 , Департамент комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, про скасування рішення державного реєстратора та припинення права власності, слід відмовити у повному обсязі.

На підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 4, 13, 76-81, 89, 141, 258-263, 273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Треті особи: ОСОБА_2 , Департамент комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, про скасування рішення державного реєстратора та припинення права власності- відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м.Дніпродзержинська Дніпровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного тексту судового рішення 16.09.2022 року.

Суддя Т.О. Решетник