ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5934/22 Справа № 932/6049/21 Суддя у 1-й інстанції - Кондрашов І.А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 червня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення боргу за угодою про добровільний розподіл майна та 3% річних,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , про стягнення боргу за угодою про добровільний розподіл майна та 3% річних, мотивуючи його тим, що з 18 березня 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2016 року шлюб між ними розірвано.

Вказувала, що після розірвання шлюбу 15 липня 2016 року між ними було укладено угоду про добровільний розподіл майна, за умовами якої колишнє подружжя погодило, що їх спільним майном є: автомобіль марки «Мерседес», модель «Віто», з реєстраційним номером НОМЕР_1 , та квартира АДРЕСА_1 .

Зазначала, що за умовами договору вони дійшли згоди, що за 1/2 частини автомобіля та квартири відповідач зобов`язується сплатити їй грошову компенсацію у розмірі 7 800 доларів США, з яких за автомобіль 4 000 доларів США, а за квартиру 3 800 доларів США. При цьому, відповідач повинен розрахуватись у 2 етапи: передати 6 000 доларів США протягом 10 днів з дня підписання угоди, та в подальшому впродовж 5 років сплатити їй 1800 доларів США з дня підписання угоди, або після продажу квартири.

Посилаючись на те, що відповідач умови договору не виконав, 1 800 доларів США станом на18 липня 2021 року не сплатив, просила суд першої інстанції, з урахування уточнених 18 травня 2022 року позовних вимог, стягнути з відповідача на власну користь заборгованість у розмірі 1 800 доларів США, а також 3% річних у розмірі 1 443 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 червня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, стягнувши з відповідача на її користь грошові кошти в розмірі 1 800 доларів США за умовами угоди про добровільний розподіл майна від 15 липня 2016 року, а також 3% річних у сумі 1 830 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги, що предметом спірного договору є саме грошові кошти, оскільки виділ нерухомого майна договором передбачений не був. Нотаріальне посвідчення договору про поділ рухомого майна законом не передбачено. Вказує, що не можна вважати неукладеним договір, якщо він виконаний частково або у повному обсязі сторонами цього правочину. Вказує, що відповідач, частково виконав умови договору, надавши їй 6 000 доларів США, тобто першу частину платежу. Вважає безпідставними доводи відповідача, що відповідні грошові останнім було надано на потреби родини. Отже, спірний правочин, з урахуванням його часткового виконання відповідачем не можна вважати нікчемним. Вважає, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про неправильність обрання нею, як позивачем способу захисту.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 не скористався.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що з 18 березня 2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.8).

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2016 року шлюб між сторонами розірвано. Вказаним рішенням встановлено, що сторони не мають спору щодо поділу майна (а.с.9).

15 липня 2016 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено угоду про добровільний поділ майна, а саме: автомобіля «Мерседес Віто», реєстраційний номер НОМЕР_1 , і нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 (а.с.10).

Сторони домовились, що за 1/2 частини автомобіля «Мерседес Віто», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 повинен сплатити ОСОБА_3 грошову компенсацію у розмірі 4 000 доларів США, а за квартиру 3 800 доларів США, усього 7 800 доларів США.

Порядок розрахунків між сторонами наступний: ОСОБА_2 має здійснити розрахунок в 2 етапи: 1 - етап: передання 6 000 доларів США протягом 10 днів, після підписання угоди; 2 етап: передання 1 800 доларів США протягом 5 років після підписання угоди, або після продажу квартири.

Угода підписана сторонами без заперечень, власноручними підписами.

08 липня 2021 року прізвище позивача було змінено з ОСОБА_4 на ОСОБА_5 (а.с.7).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна угода про добровільний розподіл майна була укладена без додержання встановленої законом форми, а саме нотаріальної, зважаючи на те, що предметом спірної угоди, окрім іншого, нерухоме майно. Отже, сторони форми угоди не дотримались, що має наслідком її нечемність, тому суд позбавлений можливості вирішити питання про примусове виконання відповідачем свого обов`язку за нікчемною угодою, та стягнути грошові кошти. Вказував, що той факт, що позивачем частково виконувалась угода, не заслуговує уваги, оскільки як пояснив відповідач, такі кошти він надавав на потреби сім`ї, тобто робив це усвідомлено, добровільно та не на виконання умов саме цієї угоди. Крім того, дійшов висновку, що в даному випадку позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти за угодою про добровільний розподіл майна, що не можна вважати правильним, оскільки це суперечить правовій природі такого правочину та руйнує засади добровільності при його укладенні. Тобто іншими словами, позивач намагається примусово зобов`язати відповідача виконати свій обов`язок за угодою в натурі, що не є належним способом судового захисту, оскільки такі вимоги можуть бути заявлені виключно у спорі про поділ майна подружжя.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 69 СК України передбачено право дружини і чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Так, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою, зокрема, уклавши договір про поділ майна, що є у спільній сумісній власності. Якщо об`єктом поділу є нерухоме майно, тоді такий договір укладається у письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню (частина друга статті 69 СК України).

Поділ спільного майна подружжя означає припинення права спільної сумісної власності подружжя на це майно і виникнення на її основі приватної (роздільної) власності або спільної часткової власності подружжя. Поділ спільного майна може здійснюватися в добровільному порядку за рішенням самого подружжя або в судовому порядку за наявності між ними спору.

Добровільний поділ майна подружжя передбачає наявність взаємної волі подружжя на припинення режиму спільної сумісної власності щодо належного їм майна.

Сімейні відносини як вид цивільних правовідносин можуть бути врегульовані крім СК України іншими нормативно-правовими актами.

Оскільки СК України допускає регулювання сімейних відносин за допомогою договору, то при укладенні, виконанні і розірванні такого договору можуть застосовуватися й норми ЦК України.

Зокрема, стаття 355 ЦК України передбачає два види спільної сумісної власності осіб: спільна сумісна або спільна часткова. При поділі або виділі в натурі частки з майна, що перебуває в спільній сумісній власності, вважається, що частки в співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не передбачено договором або законом.

Частина третя статті 368 ЦК України встановлює, що майно, набуте подружжям у шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, або законом.

Зазначені положення ЦК України збігаються з положеннями СК України щодо правового режиму спільного майна подружжя.

СК України закріплює як право спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте подружжям під час шлюбу (стаття 60 СК України), так і право поділу цього майна (стаття 70), а також право подружжя на укладання між собою договорів щодо поділу цього майна (стаття 9, частина перша статті 65, частина друга статті 69 СК України).

У статті 9 СК України законодавець закріпив право подружжя на укладення між собою сімейних договорів. При цьому подружжя може врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам СК України, інших законів та моральним засадам суспільства. Особи, які проживають однією сім`єю, також можуть врегулювати свої сімейні відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов`язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам СК України, інших законів України та моральним засадам суспільства.

У частині першій статті 65 СК України закріплено принцип розпорядження спільним майном подружжя за взаємною згодою.

Також частина друга статті 69 СК України передбачає принцип розподілу майна подружжя за взаємною згодою.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Зазначена норма не забороняє подружжю припинити право спільної сумісної власності подружжя на це майно і встановити право спільної часткової власності подружжя на нього відповідно до статті 64 СК України.

Отже, майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, може бути поділено між ними як у рівних, так і в інших частках за взаємною домовленістю.

Майно, яке належить одному з подружжя на праві особистої приватної власності, не може бути предметом такого договору, оскільки не підлягає поділу між подружжям. Однак воно може бути предметом інших цивільно-правових договорів, зокрема, договорів дарування, купівлі-продажу, найму (оренди) тощо, які подружжя можуть укладати між собою або з іншими особами на підставі частини першої статті 64 СК України.

Предметом договору про поділ спільного майна подружжя може бути як все майно (майнові права), що були набуті подружжям за час шлюбу, так і його частина. При цьому майно (майнові права), які не увійшли до предмета договору, залишаються в спільній сумісній власності подружжя. Договір про поділ майна подружжя може бути укладений з умовою виплати грошової компенсації або без неї.

Відтак подружжя має право на власний розсуд здійснити поділ спільного майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, при цьому самостійно визначивши його обсяг та частку кожного з них у цьому майні.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Отже, що стосується моменту виникнення права власності на нерухоме майно, яке набувається на підставі договору, то право власності на таке майно виникає саме з моменту нотаріального посвідчення такого договору, а у разі встановлення Кодексом вимоги щодо державної реєстрації договору з моменту здійснення такої реєстрації.

Таким чином, колегія суддів зауважує, що чинне законодавство України чітко встановлює, що усі правочини, предметом яких є нерухоме майно підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. При цьому, відсутність обов`язкового нотаріального посвідчення договору свідчить про нікчемність укладеного між сторонами правочину, тобто договір є таким, що не створює для сторін будь-яких правових наслідків.

З урахуванням наведеного вище законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який, відмовляючи у задоволенні позову, виходив, зокрема, з того, що предметом спірного договору про добровільний розподіл майна від 15 липня 2016 року є нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , в той же час укладений між сторонами правочин не був посвідчений нотаріально, тобто не створює для сторін будь-яких наслідків, оскільки є нікчемним, зважаючи на те, що сторонами нотаріально посвідчений не був.

Отже, колегія суддів наголошує, що поділ спільного нерухомого майна подружжя повинен бути доведений нотаріально посвідченою угодою, а не угодою, укладеною у простій письмовій формі.

Аналогічні за змістом висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №266/5267/18 (провадження №61-6647св19) та в постанові від 20 червня 2018 року у справі №640/13903/16-ц (провадження №61-15147св18).

Колегія суддів також зауважує, що відповідний правочин, зважаючи на відсутність нотаріального посвідчення, не може бути підставою і для державної реєстрації права власності на визначене в договорі нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Щодо доводів апелянта про часткове виконання спірного правочину відповідачем шляхом сплати на користь позивача суми першого платежу за договором в розмірі 6 000 доларів США.

Відповідно до статті 220 ЦК України вбачається, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Частинами першою, другою статті 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визначення правочинів недійсними», з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України.

Колегія суддів зауважує, що спірна угода про добровільний розподіл майна від 15 липня 2016 року є за своєю суттю договором про поділ майна, що регулюється правилами статті 69 СК України, яка встановлює обов`язок його нотаріального посвідчення та, зважаючи, що предметом дійсного договору є нерухоме майно то й державній реєстрації, а тому колегія суддів вважає, що доводи про дійсність відповідної угоди шляхом її часткового виконання є безпідставними, оскільки для відповідача не несе будь-яких наслідків, зокрема, у вигляді перереєстрації на нього права власності у разі компенсації частки позивача.

Крім того, колегія судів зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази сплати на користь позивача 6 000 доларів США, тобто часткового виконання умов договору про поділ майна, про яке стверджує позивач. Більш того, в судовому засіданні від 30 червня 2022 року під фіксацію відповідач заявив, що кошти на виконання умов договору не надавав, кошти, що ним надавалися, за своєю метою були спрямовані на потреби родини.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність спору між сторонами щодо поділу майна подружжя, у зв`язку з чим позивач не позбавлена права на звернення до суд із окремим позовом.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2022 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.