КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня2022 року

м. Київ

справа №757/11883/18-ц

провадження №22-ц/824/7175/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Шевчук А.В.

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

треті особи - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельова Надія Володимирівна, ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6

на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2021 року у складі судді Григоренко І.В.

у цивільній справі за заявою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кисельової Надії Володимирівни, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу та договору іпотеки недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Надією Володимирівною 14 вересня 2017 року, реєстраційний № 1524; визнати недійсним договір іпотеки, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Надією Володимирівною 14 вересня 2017 року, реєстраційний № 168.

У лютому 2019 року представник позивача ОСОБА_6 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Обґрунтовував свої вимоги тим, що ОСОБА_2 був власником квартири за адресою АДРЕСА_2 , що є предметом спору, проте, з метою уникнення повернення боргу позивачу, шляхом укладення фіктивного договору, квартиру було продано сестрі останнього - ОСОБА_3 , яка, в свою чергу, передала квартиру в іпотеку.

Уважає, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки нерухоме майно, яке є предметом оскаржуваних договору купівлі-продажу та договору іпотеки, може бути відчужене на користь третіх осіб.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2021 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаною ухвалою, 16 лютого 2022 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Уважає оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою, оскільки вона постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, неправильною оцінкою доказів, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції надано неправильну оцінку підставам подання заяви про забезпечення позову та не враховано, що існує реальна небезпека, що спірна квартира буде знову відчужена або передана в оренду, що значно ускладнить абоунеможливить виконання рішення суду у разі задоволення позову.

При цьому, зауважує, що ОСОБА_3 , користуючись зняттям арешту, продала вказану квартиру ОСОБА_7

23 червня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_8 , в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подачу до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечення щодо змісту та вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про причини неявки суд не сповістили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності всіх учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд керувався статтями 149-154 ЦПК України та виходив з того, що станом на день звернення представника позивача з заявою про забезпечення позову діє захід забезпечення, встановлений ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Заходи ж забезпечення позову відповідно до змісту статті 150 ЦПК України забезпечуються, зокрема, накладенням арешту на майно відповідача та забороною вчиняти певні дії.

Пленум Верховного Суду України в п. 4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Зокрема, заява про забезпечення позову повинна містити причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, а також інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Тобто, законом передбачено, що забезпечення позову можливе лише в разі достатньо обґрунтованого припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Так, відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Цивільний процесуальний кодекс не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для вирішення справи по суті, а лише запобігти ситуації, в якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відтак, при обранні заходів забезпечення позову слід також враховувати необхідність збереження балансу прав та законних інтересів усіх учасників спірних правовідносин та інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі №755/5333/20 (провадження № 61-17180св20) зазначено, що при задоволенні заяви позивача про накладення арешту на нерухоме майно та заборони їх відчуження, суди не звернули уваги, що позов забезпечується накладенням арешту на майно, що належить відповідачеві, тому є помилковим накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі.

На час вирішення питання про забезпечення позову власником квартириАДРЕСА_1 , на яку просив накласти арешт позивач, був ОСОБА_5 , який судом до участі у справі залучений в якості третьої особи, позовні вимоги до нього не заявлялись, а отже підстави для забезпечення позову відсутні, оскільки арешт на майно особи, яке не є відповідачем у справі, накладено бути не може та обмежуватиме права та охоронювані інтереси цього учасника справи.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що предметом спору є визнання недійсним договору купівлі-продажу та договору іпотеки.

Разом з тим, безпосередньо щодо самого нерухомого майна спору майнового характеру не існує.

Таким чином, у випадку задоволення позову таке рішення суду не підлягає примусовому виконанню, не є майновим та не носить зобов`язального характеру.

За таких обставин, невжиття заходів забезпечення позову не призведе до невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів.

Окрім того, на підтвердження необхідності забезпечення позову стороною позивача не надано суду будь-яких належних, достовірних та допустимих доказів, які б свідчили про неможливість виконати майбутнє рішення суду про задоволення позовних вимог.

Таким чином, колегією суддів не встановлено, а стороною позивача не доведено існування обставин, які можуть призвести до ускладнення або неможливості у майбутньому виконати рішення суду провизнання недійсними договорів купівлі-продажу та іпотеки.

Таким чином, суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, у зв`язку з чим неправильно відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову з підстав того, що станом на день звернення представника позивача з заявою про забезпечення позову діє захід забезпечення, встановлений ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року.

Разом з тим, неправильні мотиви відмови у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про забезпечення позову не призвели до ухвалення неправильного по суті рішення, а отже підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсутні.

З огляду на зазначене, аргументи апеляційної скарги представника позивача колегія суддів визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення щодо забезпечення позову.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки ухвалу постановлено з дотриманням норм процесуального права, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав до її скасування.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

УхвалуПечерського районного суду м. Києва від 25 жовтня2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду за виключенням підстав, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено «04» жовтня 2022 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик