Справа № 159/5525/21 Головуючий у 1 інстанції: Волкова Ю. Ф.
Провадження № 22-ц/802/710/22 Категорія: 39 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення безпідставно отриманих коштів за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_2 , на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 11 травня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що він є клієнтом даного банку, в якому ним відкрито банківський рахунок для отримання пенсії. Позивач зазначає, що із березня 2018 року по 15.09.2021 банком безпідставно списано з його рахунку 24 016 грн 08 коп. на погашення заборгованості. Таке списання коштів позивач вважає протиправним і незаконним, оскільки рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26.05.2021 р. АТ КБ «Приватбанк» відмовлено у задоволенні позову про стягнення із нього 136 391 грн 93 коп. заборгованості. Підставами для такої відмови слугувало те, що договір про відкриття карткового рахунку від 30.07.2019 (із визначеним мінусовим сальдо за попередніми рахунками) є нікчемним, оскільки він указаний договір із банком не укладав (спростовано факт його підпису договору). Вказував, що сума безпідставно списаних коштів підтверджується випискою з банківського рахунку.

Посилаючись на статті 1212, 1213 ЦК України у частині обов`язку набувача повернути потерпілому безпідставно набуте майно, ОСОБА_1 просив стягнути із АТ КБ «Приватбанк» безпідставно списані кошти за період із березня 2018 р. по 15.09.2021 р. у сумі 24 016 грн 08 коп. у судовому порядку.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 11 травня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги. Посилається на те, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права. Зазначає, що між сторонами не підписувалась жодна угода, в якій би було надано право відповідачу здійснювати договірне списання із рахунку, на який надходять ОСОБА_1 соціальні виплати у вигляді щомісячної пенсії по інвалідності, а відтак таке списання слід вважати неправомірним, а отримані від списання кошти - такими, що отримані та зберігаються без будь-якої на те правової підстави. Вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» вважає її безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення, оскільки твердження позивача не відповідають фактичним обставинам справи, а правова аргументація не може бути прийнята до уваги. Зазначає, що факт існування кредитних відносин між сторонами підтверджується випискою про рух коштів. Вказує, що позивачем не заперечується факт отримання ним та використання кредитних коштів до моменту підписання кредитного договору від 30.07.2019. Також позивачем не оспорено укладення договору у 2015 році, на підставі якого між сторонами виникли та тривали кредитні правовідносини раніше, ніж 30.07.2019 року, як і не оспорювалась наявна заборгованість за попереднім зобов"язанням.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України в суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції, з особливостями, встановленими главою 1 розділу 5 ЦПК, в порядку спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу, як малозначна.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що визнання неукладеним договору від 30.07.2019 не спростовує обставини щодо наявності у ОСОБА_1 заборгованості перед банком станом на 28.07.2019 у сумі 100 076 грн 18 коп. При цьому, позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що списання коштів у сумі 24 016 грн 08 коп. протягом березня 2018 року по 15.09.2021 відбувалось саме на виконання договору від 30.07.2019, при тому, що чинність попередніх кредитних угод жодною із сторін не оскаржується. Відтак, судом встановлено наявність обов`язку позичальника повернути кредит та сплатити проценти кредитодавцю, а отже перехід майна відбувся на правовій підставі.

Такі висновки суду, на думку колегії суддів, є правильними.

Згідно із ст. 526, ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частинами 1, 2 статті 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Так, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознак безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Отже, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 Цивільного кодексу України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена.

Тому, для застосування до спірних правовідносин у справі ст. 1212 ЦК України необхідно встановити факт наявності або відсутності між сторонами у справі правовідносин, які б свідчили про наявність або відсутність правових підстав для перерахування заявлених до стягнення грошових коштів.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» з липня 2015 року. Пізніше ОСОБА_1 видано ще п`ять карток, серед яких НОМЕР_1 та НОМЕР_2 строком дії до 07.2019 року та 02.2020 року відповідно. У довідці про зміну кредитування зазначено, що старт рахунку відбувся 20.07.2015 року, 30.07.2019 року кредитний ліміт встановлено на рівні 110 000 грн.

Вказані обставини судом встановлено на підставі рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26.05.2021 у справі № 159/1477/20 за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (яке набрало законної сили 06.07.2021) та в силу частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають доказуванню.

Відтак, судом встановлено, що у судовому порядку визнано неукладеним між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 договір відкриття рахунку та кредитування від 30.07.2019 року.

Водночас, доказів про оспорювання правомірності попередніх договорів відкриття рахунку та кредитування (з липня 2015 року і до липня 2019 року) та визнання таких договорів нікчемними, неукладеними тощо, ОСОБА_1 суду не надав.

На підставі виписки по карткових рахунках в АТ КБ «Приватбанк» судом встановлено, що із березня 2018 року (заявлений позивачем початок спірного періоду у даній справі) по 15.09.2021 банк здійснив автоматичне списання коштів для погашення простроченої заборгованості у сумі 24 016 грн 08 коп.

На підставі виписки руху коштів по банківських рахунках позивача (починаючи із липня 2015 по вересень 2020) судом встановлено, що станом на 28.07.2019 заборгованість ОСОБА_1 перед банком становила 100 076 грн 18 коп. (кредитна карта НОМЕР_1 ).

30.07.2019 відбулось списання з карткового рахунку НОМЕР_3 , залишок (із мінусовим значенням, фактично - заборгованість) після такої операції становив 103 379 грн 05 коп. У цей же день на вказану суму поповнено інший рахунок. Станом на 13.08.2019 зафіксовано заборгованість позивача перед відповідачем на суму 103 481 грн 05 коп.

Тобто, судом встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 перед банком виникла до 30.07.2019 на підставі попередніх договорів про відкриття карткового рахунку, починаючи з 2015 року, зокрема станом на 28.07.2019 за позивачем рахувалась заборгованість у сумі 100 076 грн 18 коп, що підтверджено наведеним вище судовим рішенням та не спростовано позивачем жодними належними та допустимими доказами.

Отже, списання коштів з рахунку позивача відповідачем обґрунтовано наявністю заборгованості за кредитною угодою (заявою про приєднання до умов банку), укладеною до моменту оформлення картки для виплат (для виплати пенсії).

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виходячи із встановленого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування до договірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені ст. 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до п. 1.38 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно з п. 26.1 ст. 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції від 21 січня 2004 року).

Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника.

Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції від 21 січня 2004 року).

Як вбачається з виписки по рахунку ОСОБА_1 по картці НОМЕР_4 і додатковими рахунками договору від 13.11.2015 за період з 13.11.2015 - 15.09.2021, в ній наявна інформація про номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання ( НОМЕР_4 ); назву отримувача (на карту ПриватБанк); номер і дату договору з отримувачем (угода №SAMDNWFC0 від 13.11.2015), яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника (а. с. 4-11)

Отже, підставою виникнення прав та обов`язків сторін, зокрема, набуття банком права на списання коштів з рахунків позичальника у даному випадку є укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» договір від 13.11.2015 року, у якому сторонами було обумовлено погашення заборгованості. У матеріалах справи відсутні докази того, що укладений між сторонами договір був розірваний чи визнаний недійсним у судовому порядку.

На підставі наведеного апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок місцевого суду, що договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування судом положень ст. 1212 ЦК України, оскільки набуття однією із сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем заявлених ним позовних вимог та цілком підставно і обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи в оскаржуваній частині, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 11 травня 2022 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 05 жовтня 2022 року.

Головуючий

Судді