П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2022 року м. Київ

Справа №761/15251/21

Провадження № 22-ц/824/6773/2022

Резолютивна частина постанови оголошена 28 вересня2022 року

Повний текст постанови складено 03жовтня 2022 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Карпенка В.Р.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач- Державне агентство меліорації та рибного господарства України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства меліорації та рибного господарства України про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державного агентства рибного господарства України про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою з Криму, з 2011-2015 роки був виконавчим секретарем Українсько-незалежної морської профспілки (УНМП) як загальноукраїнської фахової професійної спілки, що об`єднує громадян України, яка активно захищала та захищає права українських моряків та рибалок у взаємодії з органами державної влади, у судовому порядку та в міжнародних організаціях.

З 2017-2018 роки працював на посаді Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим.

З 2019 року продовжує активну роботу в рамках УНМП над захистом прав українських моряків, зокрема, морських рибалок.

Також, зазначав, що є блогером, громадським діячем, займається активною політичною діяльністю та постійно інформує громадськість про значущі події, зокрема й шляхом надання інтерв`ю, публікації статей та блогів у соціальній мережі «Фейсбук», а також на веб-сайтах у мережі Інтернет, таких як «Українська правда», « Цензор » тощо (посилання у ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та інші.

Позивач вказував, що в рамках своєї громадської та службової діяльності він неодноразово був змушений стикатися із діями та бездіяльністю ДАРГУ, які вкрай ймовірно спричиняли особливо тяжкі наслідки для національних інтересів України, юридичних осіб та громадян.

Зокрема, ним активно висвітлювалася у коментарях для засобів масової інформації, у соціальних мережах та блогах ситуація із загибеллю судна «ІНФОРМАЦІЯ_3» внаслідок пожежі 19 липня 2019 року, яка також висвітлювалася у засобах масової інформації та є загальновідомою, зокрема, у вимірі відповідальності ДАРГУ та його уповноважених посадових осіб за загибель (втрату) цього об`єкту державної власності та загибель члена екіпажу судна «ІНФОРМАЦІЯ_3» ОСОБА_2 .

У наступному, він висвітлив у блогах та соціальних мережах критичну ситуацію із риболовним судном « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (далі також - Судно), зокрема, в рамках такого висвітлення на сайті «Цензор» у мережі Інтернет ІНФОРМАЦІЯ_11 був розміщений його Блог «ІНФОРМАЦІЯ_12», доступний у вільному доступі за посиланнями ІНФОРМАЦІЯ_4 та ІНФОРМАЦІЯ_10. Подібного змісту пост був написаним, також на сторінці у соціальній мережі «Фейсбук».

Позивач вказував на те, що в якості підстав написання блогу ним було використано встановлені судами у справах № 513/1077/19 та № 991/2618/20 факти, докази з матеріалів справи № 513/1077/19, де УНМП брала участь, наявні у відкритому та платному доступі матеріали авторитетного міжнародного веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_13, на якому містяться відомості про прапор власника, судновласника торговельних суден, а також, наявні у відкритому доступі матеріали офіційного веб-сайту Російського морського регістру судноплавства https://rs-class.org/ щодо власності Судна та його перебування у реєстрах РМРС. Зокрема, станом на час публікації блогу, на сайті ІНФОРМАЦІЯ_13 судновласником (оператором) Судна було зазначене саме « Alaska Fishing ».

Крім цього, під час написання блогу ним було використано інформацію про отримані службовими особами органів влади звернення компанії «Beautiul Scenery С.І.Т» до ДАРГУ та інших органів влади, у яких відповідно вказувалося на замах ДАРГУ та підконтрольної ДАРГУ державної компанії «FISHING COMPANY S.A.» з відчуження Судна та описуються чисельні порушення з боку цієї компанії.

Публікацій іншого змісту з питань втрати Україною власних риболовних суден, крім публікацій щодо судна «ІНФОРМАЦІЯ_3» та блогу щодо судна « ІНФОРМАЦІЯ_1 », він не робив.

Однак, після публікації блогу, а саме ІНФОРМАЦІЯ_16, у мережі Інтернет на офіційному веб-сайті ДАРГУ ІНФОРМАЦІЯ_4, який згідно загальнодоступних відомостей оперується ДАРГУ як центральним органом виконавчої влади, з`явилася публікація українською мовою з назвою «Увага: поширення неправдивої інформації» з вказівкою авторства «Пресслужба Держрибагенства», досі доступна за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4/_uvaga_poshirennja_0_0_0_9692_l.html (далі - Публікація), в якій зазначено, що:

«В мережі Інтернет колишній представник Президента України в Автономній Республіці Крим ОСОБА_1 поширює неправдиву інформацію про знищення риболовного флоту України, точніше - про передачу судна « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке належить українській державній компанії, іншому власнику». Публікація містить посилання на витяг з бази даних Equasis англійською мовою

від ІНФОРМАЦІЯ_14 ІНФОРМАЦІЯ_4 ). Публікація також була розміщена ДАРГУ ІНФОРМАЦІЯ_16 у мережі Інтернет на власній сторінці у соціальній мережі «Фейсбук».

Належність ДАРГУ веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_4, на якому розміщено публікацію за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_5 є очевидним та загальновідомим фактом. А також, ця належність, зміст публікації, та її розміщення у незмінному вигляді на сайті ДАРГУ з 27 квітня 2021 року доводиться звітом за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет від ІНФОРМАЦІЯ_15 № 169/2021 - наданий ним на його замовлення Центром компетенції адресного простору мережі Інтернет, який підтверджує зміст та розміщення його блогу на сайті «Цензор.Нет».

Позивач вказував на те, що зі змісту публікації випливає, що очевидно йдеться саме про нього, отже, стосується саме його прав та законних інтересів та спростування змісту його блогу щодо рибальського флоту України та судна « ІНФОРМАЦІЯ_1 », зокрема. При цьому, ствердження публікації про те, що він нібито «поширює неправдиву інформацію про знищення риболовного флоту України, точніше про передачу Судна, яке належить українській державній компанії, іншому власнику» є очевидно неправдивим, а також, маніпулятивним й недостовірним та порушує його особисті немайнові права, включно із правом на поширення інформації. При цьому, таке ствердження не посилається на конкретні його слова, тези та публікації, а тому, для необізнаного у його публікаціях читача носить загальний характер, який вкрай важко спростувати.

При цьому, зауважив, що ДАРГУ, розміщуючи публікацію на власному офіційному веб-сайті, діяло саме як суб`єкт владних повноважень, але з неправомірним та необґрунтованим виходом за межі таких повноважень, оскільки порядком оприлюднення у мережі Інтернет інформації про діяльність органів виконавчої влади, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 січня 2002 року №3, не передбачене розміщення спростувань публікацій у засобах масової інформації, у зв`язку з чим, ним було спрямоване до ДАРГУ вимогу щодо спростування інформації від 02 травня

2020 року.

У вимозі він вказав ДАРГУ на факт розміщення на сайті ДАРГУ публікації та вказані приписи законодавства та відзначив, що ДАРГУ розмістив відомості, які не відповідають дійсності та принижують його честь та гідність, негативно впливають на ділову репутацію, порушують як норми зазначених законів, так й приписи Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року №2657-ХІІ, також вказав на наявність копії листа судновласника від 28 квітня 2020 року до Кабінету Міністрів України, Рахункової Палати, Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, Міністерства енергетики та захисту довкілля України, ДАРГУ та власника, підписаного представником судновласника (ОСОБА_3 (ОСОБА_3), судновласник висловлює стурбованість позначенням Судна авторитетній морській пошуковій системі ІНФОРМАЦІЯ_13 як такого, що нібито залежить структурі «Alaska Fishing» та має рік виготовлення 1970, а не 1999. Також у цьому листі судновласник вказує адресатам, що він нібито має інформацію про те, що власник намагається розірвати угоду про користування судном судновласником раніше ніж 31 жовтня 2021 року) та намагається «неправомірно продати судно за сміховинною ціною через власні контакти».

Також, у вимозі він вказав, що ДАРГУ зобов`язане на його вимогу як заявника опублікувати спростування вказаних ним тез публікації у такому самому режимі як було здійснене публікацію, тобто на сайті ДАРГУ та на сторінці ДАРГУ у мережі «Фейсбук».

У червні 2020 року ОСОБА_1 було отримане поштою лист ДАРГУ

від 03 червня 2020 року № 2-14-19/3363-20, зокрема, в якому ДАРГУ не заперечувало факт публікації та її зміст, вказуючи при цьому, що відділ роботи із засобами масової інформації ДАРГУ здійснює свої повноваження як інформаційна служба органу державної влади відповідно до статті 6 Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні добами масової інформації» від 23 червня 1997 року № 539/97-ВР.

При цьому позивач вважав, що посилання у листі на статтю 6 Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні добами масової інформації» від 23 червня 1997 року

№ 539/97-ВР не вбачається коректним, адже цей Закон визначає насамперед порядок висвітлення діяльності суб`єктів владних повноважень засобами масової інформації, а не інформаційну діяльність самих органів влади. Водночас, для висвітлення діяльності органів державної влади їх інформаційні служби мають право використовувати виключно такі форми підготовки та оприлюднення інформації, що передбачені частиною третьою статті 6 цього Закону.

Водночас вказував, що у листі взагалі не було надано йому відповіді по суті - чи буде ДАРГУ розміщувати запропоноване спростування публікації, а якщо не буде - то чому саме.

Також у Листі не вказувалися й не коментувалися ключові питання, висвітлені у блозі - як саме на авторитетному сайті ІНФОРМАЦІЯ_13 з`явилася інформація про іншого власника Судна та про іншу дату його побудови, та які відносини власник та ДАРГУ мають із компанією «Alaska Fishing». При цьому зі змісту Листа, зокрема, випливає важливість інформації про Судно на сайті ІНФОРМАЦІЯ_13, адже саме на її підставі судновласник офіційно звертався щодо Судна до Уряду України.

Спростування Публікації ДАРГУ жодним шляхом здійснене не було, не надано доказів на спростування, викладеної у блозі інформації, та що опубліковані в публікації відомості відповідають дійсності, не вказано у листі жодної причини відмови у публікації, зазначеного у вимозі спростування, не враховано, що публікація нібито спростувала оціночні судження блогу, що узагалі заборонене законом, а запропонований ним інший текст, якій відображав би його позицію щодо знищення риболовного флоту та відповідних ризиків щодо Судна, ДАРГУ ніде не розмістила, при цьому публікація з часу свого розміщення ІНФОРМАЦІЯ_16 та до часу подання цього позову перебуває на веб-сайті ДАРГУ за вказаним вище посиланням, та жодних змін до неї не вносилося.

За таких обставин позивач вважав, що розміщуючи публікацію як «спростування інформації», ДАРГУ такими своїми діями порушив: статі 6, 8, 10, 13, 14, 18 Конвенції, частину другу статті. 19 Конституції України та частину третю статті 6 Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні добами масової інформації» від 23 червня 1997 року

№ 539/97-ВР (оскільки не мав повноважень на таке розміщення інформаційних матеріалів узагалі), порушив частину третю статті 15 Конституції України та статтю 24 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року № 2657-ХІІ, (які забороняють цензуру та переслідування осіб що поширюють інформацію, а також забороняють спростування оціночних суджень), порушив частини першу-4 статті 32 та частини першу другу статті 34 Конституції України (щодо непропорційних обмежень ДАРГУ публікацією його свободи слова та немайнових прав та інтересів), а також приписи частини першої пункту 3 Положення про ДАРГУ (через невірну, необґрунтовану, маніпулятивну та неправдиву формаційну політику ДАРГУ), частину шістдесят дев?яту пункту 4 Положення про ДАРГУ (через здійснення повноважень, не передбачених законом для ДАРГУ узагалі, а саме спростування інформаційних повідомлень), а також приписи пункту 1 Порядку (адже публікація не відповідає меті підвищення ефективності та прозорості діяльності ДАРГУ шляхом впровадження та використання сучасних інформаційних технологій не відповідає меті забезпечення впливу громадськості на процеси, що відбуваються у державі), абзац третій пункту7 Порядку (адже інформаційне наповнення сайту ДАРГУ через розміщення публікації узагалі не передбачене законодавством), частину першу статті 1 пункту 8 та пункт 13 Порядку, якими для ДАРГУ не передбачене розміщення на офіційному веб-сайті спростувань публікацій у засобах масової інформації, заборонене розміщення на офіційному веб-сайті (веб-порталі) інформації, розповсюдження чи оприлюднення якої заборонено законодавством.

Крім того, надав йому листа у відповідь на вимогу ДАРГУ та при цьому не виконав приписів вимоги, не розміщуючи у передбачений законом спосіб його позицію щодо публікації, та, не видаливши публікацію із власного веб-сайту; не надав належних доказів на спростування викладеної у блозі інформації. ДАРГУ тим самим порушило статтю 29 Закону України «Про інформацію» щодо поширення суспільно необхідної інформації, абзацперший та абзац п?ятий частини 1 Закону «Про звернення громадян» у вимірі необ`єктивної, не всебічної перевірки його вимоги, як скарги, не забезпеченні поновлення зазначених у вимозі порушених прав, частини шістдесят восьмої пункту 4 Положення про ДАРГУ, адже здійснило неналежний розгляд його вимоги як звернення (скарги) з питань, пов`язаних з діяльністю ДАРГУ, підприємств, установ і організацій, що належать до сфери його управління, пункт 1 Порядку, адже, не забезпечило під час реагування на вимогу належного впливу громадськості на процеси, що відбуваються у державі.

Отже, позивач вважав, що неправомірні дії ДАРГУ із розміщення публікації на власному офіційному веб-сайті, а також бездіяльність ДАРГУ, а саме, нездійснення ДАРГУ спростування або корегування публікації, не внесення ДАРГУ змін до публікації або не видалення ДАРГУ публікації після отримання його вимоги, ухилення від належного розгляду вимоги разом істотно порушили його права, гарантовані Конституцією України та серед іншого, нанесли йому моральну шкоду, яка полягає у його істотних душевних та психічних стражданнях, пов`язаних із розміщенням про нього публікації, як офіційної інформації ДАРГУ про нього, у неналежний спосіб та неналежного змісту, із не належним реагуванням ДАРГУ на його вимогу, яку він оцінює у розмірі 150000,00 грн, фактичний розмір якої визначений за загальновідомою методикою професора ОСОБА_6 .

Крім того, з метою всебічного визначення обставин, що мають значення для справи позивач поставив, в рамках статті 93 ЦПК України, такі питання відповідачу:

1) чи завершене ДАРГУ технічне (службове) розслідування причин загибелі судна «ІНФОРМАЦІЯ_3» номер ІМО НОМЕР_1 і якщо так то надати суду фінальний документ такого розслідування, вказати причини загибелі такого судна;

2) чи отримав судновласник та/або власник судна « ІНФОРМАЦІЯ_6 » кошти страхової компенсації через загибель судна «ІНФОРМАЦІЯ_3» номер ІМО НОМЕР_1 і якщо так, то у якому обсязі та на які заходи було витрачено ці кошти;

3) чому судно « ІНФОРМАЦІЯ_3 » номер ІМО НОМЕР_1, а також судно « ІНФОРМАЦІЯ_1 » номер ІМО НОМЕР_2 перебували станом до 2020 року під технічним наглядом такого класифікаційного товариства як Російський морський регістр судноплавства.

- визнати розміщену з ІНФОРМАЦІЯ_16 на веб-сайті Державного агентства рибного господарства України в мережі Інтернет публікацію: Увага: поширення неправдивої інформації» у її частині «В мережі Інтернет колишній представник Президента України в Автономній Республіці Крим ОСОБА_1 поширює неправдиву інформацію про знищення риболовного флоту України, точніше - про передачу судна « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке належить українській державній компанії, іншому власнику» такою, що є у цій частині неправдивою та порушує його права та законні інтереси, заборонити Державному агентству рибного господарства України розповсюдження цієї публікації у її зазначеній частині;

- визнати неправомірними дії Державного агентства рибного господарства України із розміщення в мережі Інтернет на власному веб-сайті вказаної публікації, як такі, що є упередженими та дискримінаційними, є здійсненими з перевищенням повноважень агентства, є формою цензури його наукової творчості, є формою політичних переслідувань та є протиправним спростуванням його оціночних суджень;

- визнати неправомірною відмову Державного агентства рибного господарства України у наданні йому права на відповідь на зазначену публікацію та у наданні йому права на спростування цієї частини зазначеної публікації та зобов`язати Державне агентство рибного господарства України розмістити на своєму веб-сайті в мережі Інтернет публікацію, вказану ним Державному агентству рибного господарства України у вимозі щодо спростування інформації від 02 травня 2020 року:

«Спростування неправдивих відомостей про ОСОБА_1 »

Розміщена на нашому сайті ІНФОРМАЦІЯ_16 інформація про колишнього представника Президента України в Автономній Республіці Крим ОСОБА_1 була недостовірною. ОСОБА_1 стверджував про знищення океанічного риболовного флоту України, державна частина якого наразі становить три судна, спираючись на вже оцінену українським судом трагічну ситуацію загибелі у 2019 році державного судна «ІНФОРМАЦІЯ_3», яке перебувало під наглядом Російського морського регістра судноплавства без урахування вимог законодавства України про санкції.

Вказуючи про ризики передачі судна « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке належить українській державній компанії, іншому власнику, ОСОБА_1 спирався на офіційне інформування органів влади України про відповідні ризики з боку іноземного судновласника цього судна, а також на відомості авторитетних морських пошукових систем та на факти перебування цього державного судна під наглядом Російського морського регістра судноплавства, з ігноруванням вимог законодавства України про санкції»;

- стягнути за рахунок Державного агентства рибного господарства України моральну шкоду у розмірі 150 000,00 грн, заподіяну йому через розміщення з ІНФОРМАЦІЯ_16 на веб-сайті Державного агентства рибного господарства України вказаної публікації та через ненадання йому Державним агентством рибного господарства України права на відповідь на цю публікацію та інформацію, а також, покласти на відповідача усі судові витрати у цій справі.

У травні 2021 року від ОСОБА_11 , поштовим відправленням, надійшла заява від 07 травня 2021 року про збільшення позовних вимог та зміни (доповнення) підстав позову до позовної заяви, в якій позивач уточнив обставини, зазначені у позові, надав додаткові пояснення обставин, що викладені у позові, а також надав додаткові матеріали, які, на його думку, мають значення для справи. Зокрема, шляхом додання до позову викладених додаткових підстав його подання та шляхом викладення у заяві тих його припущень та оціночних суджень, які були завідомо протиправно спростовані відповідачем. Також у якості доказів надав посвідчені копії додаткового звіту за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет від 06 травня 2021 року

№ 192/2021-ЗВ, наданого на його замовлення Центром компетенції адресного простору мережі Інтернет (Звіт № 2), який серед іншого доводить, на його думку, що на час отримання ДАРГУ Вимоги (04 травня 2020 рік), та на час відповіді ДАРГУ на вимогу, його блог був розміщений на сайті «Цензор.НЕТ» у текстовій редакції, яку він повідомив суду. Також надав скріншоти виявленої наразі публікації ДАРГУ про нього у мережі «Фейсбук» та докази його статусу та роботи в Українській незалежній морській профспілці, згаданих у позові в рамках обґрунтування позовних вимог.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 06 травні 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства рибного господарства України про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Вирішено розгляд цивільної справи проводити в порядку загального позовного провадження.

У судовому засіданні, яке відбулося 02 серпня 2021 року, ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, замінено відповідача - Державне агентство рибного господарства України на - Державне агентство меліорації та рибного господарства України.

У судовому засіданні, яке відбулося 20 серпня 2021 року, ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче засідання у справі та справу та призначено розгляд справи по суті.

Аргументи сторони відповідача

У липні 2021 року від представника Державного агентства меліорації та рибного господарства України (далі також - Держрибагенство), поштовим відправленням, до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник заперечує щодо задоволення позовних вимог, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню.

Зокрема зазначено, що підставою для розміщення на сайті Держрибагентства зазначеної публікації став електронний лист Компанії «Fishing Company S.A.»

від ІНФОРМАЦІЯ_14, з якого вбачається, що інформація, яку поширював в мережі Інтернет позивач, не відповідає дійсності, про що надала копію електронного листа Компанії.

Пояснено, що відповідно до зазначеного листа Компанії власником Судна зареєстрованим власником є Компанія, а єдиним акціонером Компанії є Держрибагентство та вказана інформація підтверджується документами, доданими до електронного листа Компанії. А, відтак, інформація, розповсюджена позивачем про зміну власника Судна є такою, що не відповідає дійсності та спростовується наведеним, а також доданими до відзиву документами.

Зауважено на те, що позивачем не заперечується факт висвітлення в мережі Інтернет інформації, яка стосується риболовного флоту, та додаються відповідні документи, а тому не зрозумілим є те, яку саме інформацію, як недостовірну, зобов`язане спростовувати Держрибагентство . Крім того, в позовній заяві позивач вказує, що він є блогером, громадським діячем, займає активну політичну діяльність та постійно інформує громадськість про значущі події. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Вказані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Зазначено, що відповідно до чинного законодавства оприлюднені відповідачем висловлювання містять оціночні судження, які не підлягають спростуванню.

Додаткові аргументи позивача

02 серпня 2021 року від позивача, поштовим відправленням, до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вважає усі тези відзиву такими, що є внутрішньо суперечливими, хибними, такими що не ґрунтуються на законодавстві та міжнародних стандартах.

Зокрема ОСОБА_1 зазначив, що відповідач заявляє три взаємовиключні позиції. Спочатку вказує, що публікація є правдивою (що не так), адже, вона спирається на лист Компанії від ІНФОРМАЦІЯ_14, потім вказує, що незрозуміло, яку саме інформацію мав спростувати відповідач (що не так), а потім заявляє, що публікація є оціночним судженням (що також не так). Проте, викладена інформація у публікації не може бути водночас оціночним судженням та «правдивою інформацією», адже, «правдивою» може бути лише інформація, що підтверджується доказами і відповідає фактам, так само викладена інформація у публікації не може бути водночас «правдивою інформацію», тобто конкретними відомостями про фактичні обставини, та спростуванням «незрозумілої» для відповідача опублікованої ним інформації.

В той же час, оціночний характер та наявність припущень в його публікаціях не впливає на їх обґрунтованість, всі тези його публікацій, викладені у позові, стосуються низки питань, що відображені у доданих до позову чисельних доказах, які у відзиві відповідач не коментує, тоді як, доданий до відзиву лист з додатками нічим не спростовує відомості та докази, наведені у позові, при цьому, достовірність змісту цього листа Компанії, як зацікавленої структури, є щонайменше сумнівною. Крім того, у цьому листі Компанії узагалі не вказано про те, що нібито саме ОСОБА_1 робив будь-які публікації щодо Компанії, не вказано про конкретні публікації, які нібито шкодять інтересам Компанії тощо.

Крім того, вказав, що у відзиві відповідач, всупереч приписам частини другої та частини третьої статті 93 ЦПК України, досі не надав йому будь-якої відповіді на питання, поставлені відповідачу у позові, які прямо стосуються аспектів знищення залишків риболовного флоту України та, зокрема передачі Судна під контроль Російського морського регістру судноплавства.

Також зазначив, що відповідач фактично спростував у своєму офіційному повідомленні його оціночні судження та припущення, зокрема, які він виклав у заяві до суду від 07 травня 2021 року, та зробив це у формі категоричних стверджень про нібито факти.

Крім того, вказав, що спірні тези публікації не є та не можуть бути оціночними судженнями, як це стверджує відповідач, адже вони стосуються стверджень відповідача про фактичні обставини, що очевидно можуть бути спростованими.

Крім того, вважав, що посилання на частину третю статі 6 Закону «Про висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації» є безпідставними, оскільки оціночні судження не можуть мати характер офіційної інформації, а тому суб`єкт владних повноважень не може посилатися на вказану норму про «інші форми поширення офіційної інформації, що не суперечать законодавству» щодо обґрунтування нібито правомірності поширення оціночних суджень. Отже, будь-яке поширення будь-яких оціночних суджень суб`єктом владних повноважень законодавством України не передбачене, а тому є незаконним, є перевищенням органом державної влади своїх повноважень.

При цьому поширення оціночних суджень дає право на відповідь за частиною другою статі 30 Закону України «Про інформацію», однак, відповідач відмовився оприлюднити його відповідь на публікацію й тим самим порушив статтю 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» щодо його права на спростування інформації публікації. Але, якщо б ця інформація була б оціночними судженнями, як вказане у відзиві, то відмова оприлюднити його відповідь на публікацію все одно була б прямим порушенням відповідачем закону, а саме частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію». Отже, тлумачення публікації, як нібито оціночних суджень, не є обґрунтуванням правомірності відмови йому у оприлюдненні відповіді (спростування) публікації.

Крім того, позивач звернув увагу, що у відзиві не міститься клопотання про поновлення строку його подання відповідачем, який нібито ознайомився із матеріалами справи лише 09 липня 2021 року. Водночас, його заяву про збільшення позовних вимог та зміни (доповнення) підстав позову відповідач отримав від нього у травні 2021 року, а отже, протягом травня-липня 2021 року відповідач завідомо знав про розгляд справи, однак, жодних поважних причин щодо ознайомлення відповідачем із матеріалами справи лише 09 липня 2021 року відповідачем у відзиві не наведене, а тому, є підстави для залишення судом відзиву без розгляду.

Додаткові аргументи сторони відповідача

У серпні 2021 року від представника відповідача, поштовим відправленням, до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому представник вказав, що позов не визнає, проти задоволення позовних вимог заперечує, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, а тому, такими, що не підлягають задоволенню.

При цьому пояснено, що у своєму відзиві відповідач наголошує на тому, що Держрибагенством досі не надано відповіді на питання, які стосуються судна «ІНФОРМАЦІЯ_3», проте, предметом спору в даному проваджені є захист честі гідності та ділової репутації позивача, а тому вказана вимога є безпідставною і не може бути предметом розгляду в даному проваджені.

Щодо строків на надання відзиву на позовну заяву відповідач вважав, що строки на подання відзиву не пропущено, оскільки відзив надано відповідно до статті 178 ЦПК України у строки встановлені судом, а тому доводи позивача не можуть братися судом до уваги.

Крім того, ще раз звернуто увагу на те, що позивачем не заперечується факт висвітлення в мережі Інтернет інформації, яка стосується риболовного флоту, а тому не зрозуміло яку саме інформацію, як недостовірну, зобов`язане спростовувати Держрибагентство .

Зазначено, що відповідь на відзив не містить доводів неправомірності публікації Держрибагентства від 27 квітня 2021 року.

Крім того, вказано, що із врахуванням чинного законодавства оприлюднені відповідачем висловлювання містять оціночні судження, які не підлягають спростуванню.

Додаткові аргументи сторони позивача

У грудні 2021 року, через систему Електронний суд, від позивача надійшли додаткові пояснення щодо не надання відповідачем відповідей на письмові опитування з проханням долучити ці пояснення до справи разом із документами до них, в яких міститься інформація щодо зазначених питань, викладених у позовній заяві в порядку статті 93 ЦПК України, що має значення для всебічного визначення обставин, які мають значення для справи.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного агентства рибного господарства України про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що опублікована відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_16 інформація в мережі Інтернет на своєму сайті на підставі електронного листа компанії «Fishing Company S.A.» від ІНФОРМАЦІЯ_14, є оціночними судженнями відповідача та є по своїй суті критичною оцінкою дій позивача.Така інформація є результатом вираження суб`єктивної оцінки відповідачем, фактично коментарем зазначеного листа Компанії, тобто, є не твердженням, висловленим про факт, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками від цієї інформації. Такі висновки не можуть бути ані спростовані, ані підтверджені, а тому не можуть бути предметом спору. При цьому поширення таких висновків відповідачем повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь - якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації отриманої з різних джерел, при цьому, зважаючи на правовий статус відповідача, його публічність. Суд вказав, що інформація, яку бажає спростувати позивач, не містить фактичних даних, а є оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню та доведенню стосовно їх правдивості та по своїй суті стосується інформуванням громадськості про суспільно значимі події, є суспільно значимою, тобто, є предметом громадського інтересу, зокрема, з огляду на обставини викладені у позовній заяві.

Разом з цим, суд вказав, що Держрибагенство надало змістовну відповідь на вимогу позивача щодо спростування інформації, зокрема й, щодо риболовного судна ВАТМ «ІНФОРМАЦІЯ_3» щодо проведення розслідування аварійної події та що Держрибагентство очікує на відповідні результати, після чого планується завершити усі процедури та отримати компенсацію за втрачене судно.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційноїскарги

15 лютого 2022 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подавдо Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва

від 20 грудня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції ігнорувалися ключові фактори, відображені у наданих заявником доказах. Суд першої інстанції розлого цитував законодавство України, практику ЄСПЛ та Верховного Суду щодо розмежування фактичної інформації та оціночних суджень. У оскаржуваній публікації ДАРГУ містяться саме тези, які можуть бути підтвердженими чи спростованими. Суд у рішенні не обґрунтував правомірність відмови позивачу у відповіді на публікацію. Судом не було досліджено неправомірність публікації центральним органом влади.

Рух апеляційної скарги та матеріалів справи

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 17 лютого 2022 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року витребувано з Шевченківського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 761/15251/21 за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства рибного господарства України про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

06 червня 2022 року матеріали цивільної справи № 761/15251/21 надійшли до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 грудня

2021 року залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення копії ухвали.

Заявнику необхідно було надати заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження.

14 червня 2022 року на виконання вимог ухвали Київського апеляційного суду

від 08червня 2022 року, ОСОБА_1 на електронну адресу Київського апеляційного суду надіслав заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 червня 2022 року клопотання

ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року задоволено та поновлено його. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства рибного господарства України про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.

Доводи інших учасників справи

07 липня 2022 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від представника Державного агентства меліорації та рибного господарства України - Васильєвої В. В. надійшли додаткові пояснення, у яких сторона відповідача просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року залишити без змін.

Додаткові пояснення мотивовані тим, що оприлюднені відповідачем висловлювання містять оціночні судження, які не підлягають спростуванню

Позиція Київського апеляційного суду

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав двоводи апеляційної скарги.

Представник Державного агенства меліорації та рибного господарства України Васильєва В.В. проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у додаткових поясненнях, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що ОСОБА_1 на сайті «Цензор» у мережі Інтернет ІНФОРМАЦІЯ_11 був розміщений блог «ІНФОРМАЦІЯ_12», доступний за посиланнями ІНФОРМАЦІЯ_4 та ІНФОРМАЦІЯ_10.

У блозі викладене таке:

«Триває трагікомедія знищення залишків риболовного флоту України.

Майже через рік після загибелі судна «ІНФОРМАЦІЯ_3» біля берегів Мавританії, та виключно через рішення Вищого антикорупційного суду у справі № 991/2618/20 НАБУ було змушено відкрити провадження щодо відповідних керманичів Держриби за заявою батька загиблого на судні моряка.

Звісно, якщо б не ця трагічна смерть, доля « ІНФОРМАЦІЯ_3 » в Україні нікого ніколи б з державних органів не зацікавила б навіть у примусовому порядку.

Ну й усі розуміють, яка буде перспектива «розслідування» провадження, у порушенні якого відмовляли батькам загиблого разів з п 'ять.

А наразі вспливає доля іншого судна, « ІНФОРМАЦІЯ_1 », ІМО НОМЕР_2, прапор Нової Зеландії. Це одне з трьох океанічних риболовних суден, які залишилися у державній власності України після загибелі « ІНФОРМАЦІЯ_7 ».

Це судно, до речі, досі, всупереч рішенням РНБО про санкції, перебуває під наглядом Російського морського регістру судноплавства (номер судна у реєстровій книзі РМРС за 2019 рік 921984)

Ну про те, що судном насправді оперує кримсько-російське організоване угрупування, якось й смішно вже казати.

Це відбувається тому, що під іменем держави Україна державною власністю у вигляді судна «ІНФОРМАЦІЯ_1» мала формально керувати така собі фірма « Fishing Company S.A. », зареєстрована на ... Британських Віргінських Островах .

Такий фінт утворення державного офшору, придуманий ще за часів Кучми (ось вони, схеми що невмиручі), дозволяв Держрибагенству виводити суда з-під Державного прапору України, передавати їх у наступному в чартер невідомим структурам, ну а далі суда узагалі зникали з Державної власності.

Ситуація з «ІНФОРМАЦІЯ_1» наразі вилізла нагору через те, що судно від «Fishing Company S.A.» нібито непомітно перевели на таку собі «Alaska Fishing». При чому здається, що якось побили горщики з орендарем цієї державної власності, компанією «Beautiul Scenery С.І.Т.» через яку власне судном керували багато років справжні бенефіціари.

Тобто власність посадовці може й відчужили, але не тим, з ким раніше її успішно та взаємовигідно експлуатували.

І тепер «Beautiul Scenery С.І.Т.» пише офіційні листи на Кабмін та Міненергетики (як кажуть мені маленькі дельфіняткі - де то Міненерго та де та новозеландська ВМЕЗ, де ловить криль « ІНФОРМАЦІЯ_1 »).

У листах «орендар» каже: шановні тут у вас було державне судно яке я орендував, ось гроші хочу віддати за рік - так ніхто не бере...

Як випливає з цих листів державну власність офшорка «Fishing Company S.A.» нібито передаладо «Alaska Fishing» у травні 2019 року. Такий собі керманичі Держриби зробили «золотий парашут» перед зміною влади.

Що ж, упевнений що й це знищення важливого об`єкту державної власності морегосподарського комплексу нікого в Україні не зацікавить.

Бо на цей раз крадіжка пройшла без згорілих заживо.»

В мережі Інтернет ІНФОРМАЦІЯ_16 на сайті Держрибагентства зроблено публікацію стосовно того, що колишній представник Президента України в Автономній Республіці Крим ОСОБА_1 поширює неправдиву інформацію про знищення риболовного флоту України, точніше - про передачу судна « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке належить українській державній компанії, іншому власнику.

Публікація, яку відповідач розмістив на своєму сайті, містить наступний зміст:

«В мережі Інтернет колишній представник Президента України в Автономній Республіці Крим ОСОБА_1 ПОШИРЮЄ НЕПРАВДИВУ ІНФОРМАЦІЮ про знищення риболовного флоту України, точніше - про передачу судна « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке належить українській державній компанії, іншому власнику.

Повідомляємо, що судно « ІНФОРМАЦІЯ_1 » впродовж останніх років незмінноналежить державній риболовецькій компанії «Fishing Company S.A.» (свідоцтво про право власності № 237 від 17 вересня 2015 року), що підтверджується офіційним листом від державного підприємства «Морська адміністрація Чорноморського рибного порту» № 01-27/135 від ІНФОРМАЦІЯ_16. Додатково це підкріплюється витягом з бази даних Equasis від ІНФОРМАЦІЯ_14, який додається до даної публікації.

Також ІНФОРМАЦІЯ_16 до Держрибагентства надійшов лист від компанії «Fishing Company S.A.» про те, що вищезгадана публікація - це спроба дискредитації даної компанії.

Станом на ІНФОРМАЦІЯ_16, у зв`язку з карантинними заходами, які впроваджені в Новій Зеландії, судно знаходиться на рейді біля порту прописки субфрахтувальника.

Додатково варто відзначити, що у 2018 році сума перерахованих дивідендів на користь держави Україна значно перевищила показники минулих років: 743,4 тис. дол. США проти 704 тис. дол. США за 2017 рік, 580 тис. дол. США за 2016 рік та 515 тис. дол. США за 2015 рік. Дивіденди за 2019 рік будуть сплачені після закінчення щорічного аудиту, який наразі проводиться.

Заборгованість зі сплати платежів до державного бюджету та заробітної плати відсутня.»

Не погоджуючись з цим, позивачем поштовим відправленням було спрямовано на адресу відповідача вимогу щодо спростування інформації від 02 травня 2020 року.

Так, у вимозі позивачем вказано, що розміщуючи публікацію на власному офіційному веб-сайті, відповідач діяв саме як суб`єкт владних повноважень, але з неправомірним та необґрунтованим виходом за межі таких повноважень, оскільки Порядком оприлюднення у мережі Інтернет інформації про діяльність органів виконавчої влади, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 січня 2002 року № 3, не передбачене розміщення спростувань публікацій у засобах масової інформації.

Також повідомлено, що є такою, що завідомо не відповідає дійсності інформація, що він нібито «поширює неправдиву інформацію про знищення риболовного флоту України, точніше про передачу судна « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке належить українській державній компанії, іншому власнику» та зазначені відомості принижують його честь та гідність, негативно впливають на його ділову репутацію, порушують приписи Конституції України, ЦК України, Закону України «Про інформацію»

від 02 жовтня 1992 року №2657-ХІІ.

Крім того, вказано, що як вбачається із наявної у нього та завідомо наявної у ДАРГУ копії листа судновласника від 28 квітня 2020 року до Кабінету Міністрів України, Рахункової Палати, Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, Міністерства енергетики та захисту довкілля України, ДАРГУ та власника, підписаного представником судновласника ОСОБА_3 (ОСОБА_3), судновласник висловлює стурбованість позначенням Судна у авторитетній морській пошуковій системі ІНФОРМАЦІЯ_13 як такого що нібито належить структурі «Alaska Fishing» та має рік виготовлення 1970, а не 1999. Також, у цьому листі судновласник вказує адресатам, що він нібито має інформацію про те, що власник намагається розірвати угоду про користування судном судновласником раніше,

ніж 31 жовтня 2021 року та намагається «неправомірно продати судно за сміховинною ціною через власні контакти».

Таким чином, позивач вважає, що наведене очевидно свідчить про те, що поширена інформація про ймовірність передачі Судна іншому власнику за таких умов не може бути охарактеризована публічно як завідомо неправдива, адже, версію про ймовірність передачі Судна офіційно висловлюють зацікавлені структури, прямо пов`язані з Судном, що прямо випливає з витягу, а саме - судновласник.

Тоді як, ДАРГУ та власник, завідомо маючи вказаний лист судновласника, не виправили публікацію, зокрема у частині, що стосується його прав, а також, що за визначенням не може бути названа неправдивою інформація про знищення риболовного флоту України, адже, як відомо з відкритих джерел, станом на червень 2019 року у державній власності України залишилося лише чотири океанічних риболовних судна, що у наступному, в липні 2019 року одне з цих суден, а саме, « ІНФОРМАЦІЯ_3 », загинуло за обставин, що як мінімум не виключають вину в його загибелі ДАРГУ та його службових осіб, що це серед іншого підтверджується рішенням Саратського районного суду Одеської області від 29 січня 2020 року у справі № 513/1077/19, яке набуло чинності та відомо у ДАРГУ, яке у цій справі було залучено позивачем, як заінтересована особа. А отже, в умовах коли з чотирьох вищевказаних суден протягом року одне загинуло, а щодо іншого з`являється інформація про можливість його неправомірного відчуження - теза про «знищення риболовного флоту України» не може називатися неправдивою інформацією.

Крім цього, позивачем повідомлено, що згідно статті 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» від 16 листопада 1992 року

№ 2782-ХІІ, зважаючи що ДАРГУ не має та не може мати доказів того, що опубліковані в публікації вищевказані відомості відповідають дійсності, та навпаки - завідомо знає про їх недостовірність, ДАРГУ зобов`язана на його вимогу, як заявника, опублікувати спростування вказаних ним тез публікації у такому самому режимі як було здійснене публікацію, тобто на сайті ДАРГУ ІНФОРМАЦІЯ_4/ та на сторінці ДАРГУ у мережі «Фейсбук», а саме, інформаційний матеріал аналогічного вищевказаній публікації «Увага: поширення неправдивої інформації»:

«Спростування неправдивих відомостей про

ОСОБА_1 на нашому сайті ІНФОРМАЦІЯ_16 інформація про колишнього представника Президента України в Автономній Республіці Крим Бориса Бабіна була недостовірною. ОСОБА_1 стверджував про знищення океанічного риболовного флоту України, державна частина якого наразі становить три судна, спираючись на вже оцінену українським судом трагічну ситуацію загибелі у 2019 році державного судна «ІНФОРМАЦІЯ_3», яке перебувало під наглядом Російського морського регістра судноплавства без урахування вимог законодавства України про санкції.

Вказуючи про ризики передачі судна « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке належить українській державній компанії, іншому власнику, ОСОБА_1 спирався на офіційне інформування органів влади України про відповідні ризики з боку іноземного судновласника цього судна, а також, на відомості авторитетних морських пошукових систем та на факти перебування цього державного судна під наглядом Російського морського регістра судноплавства, з ігноруванням вимог законодавства України про санкції.»

При цьому, листом від 03 червня 2020 року № 2-14-19/3363-20, на звернення позивача від 04 травня 2020 року № 19/8576 про спростування інформації ДАРГУ щодо публікації «Увага: поширення неправдивої інформації» від 02 травня 2020 року, останнє повідомило: «Відділ роботи із засобами масової інформації Держрибагентства здійснює свої повноваження як інформаційна служба органу державної влади відповідно до статті 6 Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації».

Судно « ІНФОРМАЦІЯ_1 » впродовж останніх років незмінно належить державній риболовецькій компанії «Fishing Company S.A.» (свідоцтво про право власності № 237 від 17 вересня 2015 року), що підтверджується офіційним листом від державного підприємства «Морська адміністрація Чорноморського рибного порту»

від ІНФОРМАЦІЯ_16 № 01-27/135 та підкріплюється витягом з бази даних Equasis

від ІНФОРМАЦІЯ_14 (додається). Відсутність змін в частині зареєстрованого власника судна підтверджується листом капітана Чорноморського рибного порту від 27 квітня

2020 року.

Також інформуємо, що відповідно до статті 22 Кодексу торговельного мореплавства України, технічний нагляд за морськими суднами незалежно від форм власності судна і його власника та їх класифікаціях, здійснюються класифікаційним товариством, обраним судновласником.

Відповідно до умов типового договору бербоут-чартеру, фрахтувальник уповноважений розпоряджатися судном протягом терміну дії бербоут-чартеру на свій розсуд на правах власника. Відповідно, «Beautiful Scenery С.І.Т.», як фрахтувальник судна «ІНФОРМАЦІЯ_1 Михайло Александров», має право обирати класифікаційне товариство на власний розсуд.

Водночас звертаємо увагу, що Російський морський регістр судноплавства відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України виключено з переліку класифікаційних товариств, що здійснюють технічний нагляд за суднами, які мають право плавати під прапором України.

Компанія «Beautiful Scenery С.І.Т.» є фрахтувальником судна «ІНФОРМАЦІЯ_1 Михайло Александров» з 2004 року - дати укладання першого договору бербоут-чартеру. Але дана компанія не експлуатувала дане судно самостійно, а передала його в суббербоут чартер.

Через низку порушень, допущених фрахтувальником під час експлуатації судна, виникла конфліктна ситуація, яка спонукала власника судна направити повідомлення фрахтувальнику про дострокове розірвання договору бербоут-чартету.

Фрахтувальник, з свого боку, намагаючись вирішити питання продовження договору експлуатації судна, звернувся до Кабінету Міністрів України та інших органів державної влади, застосовуючи некоректну інформацію з сайту Маrіnе Тгаffic.

На звернення «Fishing Company S.A.» до інформації, розміщеної на сайті Маrіnе Тгаffic, внесено зміни та опубліковано коректну інформацію щодо зареєстрованого власника судна (Owner) « ІНФОРМАЦІЯ_1 » компанії «Fishing Company S.A.», а також менеджера (Ship manager) судна: компанію-фрахтувальника «Beautiful Scenery С.І.Т.».

Водночас, звертаємо увагу, що адреса в пункті Ship manager (коректний переклад «Менеджер судна», а не «Власник судна») була зазначена правдива інформація щодо розміщення фрахтувальника судна « ІНФОРМАЦІЯ_1 » - компанії «Beautiful Scenery С.І.Т.»: АДРЕСА_1 .

Станом на 22 травня 2020 року відповідно до витягу із сайту від стеження місцезнаходження суден Маrіnе Тгаffic (додається), власником судна « ІНФОРМАЦІЯ_1 » є « Fishing Company S.A. », а фрахтувальником - компанія «Beautiful Scenery С.І.Т.». Також там зазначено коректну дату виготовлення судна - 1999 рік.

Крім того, варто зазначити, що риболовне судно ВАТМ «ІНФОРМАЦІЯ_3» у липні 2019 року під час буксирування затонуло біля берегів Ісламської Республіки Мавританія внаслідок пожежі, яка сталась 19 липня 2019 року. Розслідування аварійної події відповідно до Кодексу міжнародних стандартів проводиться Грузією (як державою прапора), та Ісламською Республікою Мавританія (як прибережною державою).

Держрибагентство очікує на відповідні результати, після чого планується завершити усі процедури та отримати компенсацію за втрачене судно.

Предметом судового провадження №513/1077/19 було оголошення особи померлого та встановлення факту смерті.

Звертаємо увагу, що Держрибагентство завжди відкрите для комунікації з громадськістю та готове надавати всі необхідні роз`яснення та уточнення».

Як вказав позивач, під час написання блогу ним, серед іншого, було використано інформацію про отримані службовими особами органів влади звернення компанії «Beautiul Scenery С.І.Т.» до ДАРГУ та інших органів влади, у яких відповідно вказувалося на замах ДАРГУ та підконтрольної ДАРГУ державної компанії «Fishing Company S.A.» відчуження Судна та описуються чисельні порушення з боку цієї компанії, який міститься в матеріалах справи.

Підставою для розміщення на сайті Держрибагентства зазначеної публікації став електронний лист Компанії «Fishing Company S.A.» від ІНФОРМАЦІЯ_14, з якого вбачається, що інформація, яку поширював в мережі Інтернет позивач не відповідає дійсності, про що надано копію електронного листа Компанії з доданими до нього документами.

Так, зокрема, окрім вказаної у зазначеному листі відповідача від 03 червня

2020 року інформації, з листа компанії «Fishing Company S.A.» від ІНФОРМАЦІЯ_14 відносно листа компанії «Beautiul Scenery С.І.Т.» від ІНФОРМАЦІЯ_14 щодо судна ВАТМ «ІНФОРМАЦІЯ_1 Михайло Александров», за підписом Директора компанії «Fishing Company S.A.» Коломійченка А. до Т.в.о. Голови Держрибагенства, Прем`єр-міністра України Шмигаля Д.А., Голови Рахункової Палати України, Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, Міністерства енергетики та захисту довкілля України, «Beautiul Scenery С.І.Т.» також вбачається, що зареєстрованим власником судна ВАТМ « ІНФОРМАЦІЯ_1 є Компанія «Fishing Company S.A.», єдиним акціонером Компанії є Державне агентство рибного господарства.

Компанія «Beautiul Scenery С.І.Т.» (Кіпр) («Фрахтувальник») є фрахтувальником Судна, починаючи з 2004 року, коли було укладено перший договір бербоут-чартеру (фрахтування) Судна. Однак, дана компанія ніколи не експлуатувала це Судно самостійно, та є лише посередником, фактично передавши Судно далі в суббербоут чартер Sealord Charters Limited (Нова Зеландія) («Субфрахтувальник»), яка і оперує Судном на теперішній момент в районі Нової Зеландії.

Щодо поширення компанією «Beautiul Scenery С.І.Т.» інформації щодо зміни власника судна « ІНФОРМАЦІЯ_1 » зазначено, що це є відвертою провокацією з боку Фрахтувальника з метою дискредитації менеджменту «Fishing Company S.A.» та досягнення Фрахтувальником власних корисливих цілей продовження посередницької експлуатації судна та унеможливлення укладення прямого контракту судновласником з компанією, що безпосередньо експлуатують судно. Відповідно до наявних документів судновласником є Державна риболовецька компанія «Fishing Company S.A.», підтвердженим чого є відповідне свідоцтво. Крім того, на це вказує і витяг із бази даних Equasis станом на ІНФОРМАЦІЯ_14, судно через карантинні заходи в Новій Зеландії знаходиться на рейді біля порту прописки Субфрахтувальника».

Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми матеріального права

Вирішуючи спір, та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що опублікована відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_16 інформація в мережі Інтернет на своєму сайті на підставі електронного листа компанії «Fishing Company S.A.» від ІНФОРМАЦІЯ_14, є оціночними судженнями відповідача та є по своїй суті критичною оцінкою дій позивача, а оціночні судження не підлягають спростуванню.

Київський апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до Положення про Державне агентство рибного господарства України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року № 895

(далі - Положення), Державне агентство рибного господарства України (Держрибагентство) є центральним органом виконавчої влади, є юридичною особою публічного права, основними завданнями якого є, зокрема, реалізація державної політики у сфері рибного господарства та рибної промисловості, охорони, використання та відтворення водних біоресурсів, регулювання рибальства, безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства.

Згідно пункту 4 Положення Держрибагентство відповідно до покладених на нього завдань здійснює, зокрема, державний контроль за системою моніторингу рибальських суден; керівництво та контроль за реєстрацією і веденням обліку рибальських суден; управління об`єктами державної власності, що належать до сфери управління Держрибагентства; здійснює розгляд звернень громадян з питань, пов`язаних з діяльністю Держрибагентства, підприємств, установ і організацій, що належать до сфери його управління; інші повноваження, визначені законом. Користуватися відповідними інформаційними базами даних державних органів, державною системою урядового зв`язку та іншими технічними засобами (пункт шостий частини 4 Положення).

Відповідно до положень пунктів 1, 2 Порядку оприлюднення у мережі Інтернет інформації про діяльність органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 січня 2002 № 3 (далі - Порядок), оприлюднення у мережі Інтернет інформації про діяльність органів виконавчої влади здійснюється з метою підвищення ефективності та прозорості діяльності цих органів шляхом впровадження та використання сучасних інформаційних технологій для надання інформаційних та інших послуг громадськості, забезпечення її впливу на процеси, що відбуваються у державі.

Оприлюднення у мережі Інтернет інформації про діяльність органів виконавчої влади здійснюється шляхом розміщення і постійного оновлення міністерствами, іншими центральними та місцевими органами виконавчої влади інформації відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» та цього Порядку на офіційних веб-сайтах (веб-порталах).

Інформаційне наповнення, захист інформації від несанкціонованої модифікації та технічне забезпечення функціонування офіційних веб-сайтів (веб-порталів) міністерств, інших центральних та місцевих органів виконавчої влади як складових частин Єдиного веб-порталу зазначені органи здійснюють самостійно (пункт 5 Порядку).

Згідно пункту 8 Порядку на офіційному веб-сайті (веб-порталі) органу виконавчої влади розміщуються відомості про проведення консультацій з громадськістю, громадської експертизи та врахування громадської думки у своїй діяльності.

При цьому, відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації» № 539/97-ВР висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні - одержання, збирання, створення, поширення, використання і зберігання інформації про діяльність органів державної влади та органів місцевого самоврядування, задоволення інформаційних потреб громадян, юридичних осіб про роботу цих органів.

Інформаційні служби органів державної влади та органів місцевого самоврядування - структурні підрозділи цих органів, що виконують інформаційно-аналітичні функції та забезпечують зв`язки із засобами масової інформації, громадськістю.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації» № 539/97-ВР інформація про діяльність органів державної влади та органів місцевого самоврядування може отримуватися засобами масової інформації від цих органів безпосередньо або через їх інформаційні служби чи бути зібрана працівниками засобів масової інформації.

Інформаційні служби (інформаційні управління, інформаційно-аналітичні підрозділи, прес-служби, прес-центри, управління і центри громадських зв`язків, прес-бюро, прес-секретарі та прес-аташе з відповідним апаратом) органів державної влади та органів місцевого самоврядування збирають, аналізують, обробляють та оперативно надають інформацію про діяльність цих органів у повному обсязі засобам масової інформації, крім випадків, передбачених Законом України «Про державну таємницю».

Для висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування їх інформаційні служби мають право використовувати такі форми підготовки та оприлюднення інформації: випуск і поширення бюлетенів (спеціальних бюлетенів), прес-релізів, оглядів, інформаційних збірників, експрес-інформації тощо; проведення прес-конференцій, брифінгів, організація інтерв`ю з керівниками органів державної влади та органів місцевого самоврядування для працівників вітчизняних і зарубіжних засобів масової інформації; підготовка і проведення теле- і радіопередач; забезпечення публікацій (виступів) у засобах масової інформації керівників або інших відповідальних працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування; створення архівів інформації про діяльність органів державної влади та органів місцевого самоврядування; інші форми поширення офіційної інформації, що не суперечать законодавству України.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У пунктах 1, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого

2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

У частині другій статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня

1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Разом з тим, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з статтею 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 753/338/19 (провадження № 61-16277св20) Верховний Суд зазначає, що при розгляді справ вказаної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

В силу положень статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також, на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

При цьому, позивач є блогером, громадським діячем, займає активну політичну діяльність та постійно інформує громадськість про значущі події, тобто є публічною особою, тому суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен враховувати положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя, згідно з якими межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість.

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Також, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією.

Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.

У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується.

У справах «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії»

(1991 року), у яких йшлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів.

З аналізу вказаних рішень вбачається, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Також, Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня

2010 року).

При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності, та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

Під час апеляційного перегляду справи судом встановлено, що опублікована відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_16 інформація в мережі Інтернет на своєму сайті на підставі електронного листа компанії «Fishing Company S.A.» від ІНФОРМАЦІЯ_14, є оціночними судженнями відповідача та є по своїй суті критичною оцінкою дій позивача та надання відповіді на його публікацію.

Така інформація є результатом вираження суб`єктивної оцінки відповідачем, фактично коментарем зазначеного листа Компанії, тобто, є не твердженням, висловленим про факт, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками від цієї інформації. Такі висновки не можуть бути ані спростовані, ані підтверджені, а тому не можуть бути предметом спору.

При цьому поширення таких висновків відповідачем повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь - якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації отриманої з різних джерел, при цьому, зважаючи на правовий статус відповідача, його публічність.

Зважаючи на це, інформація, яку бажає спростувати позивач, не містить фактичних даних, а є оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню та доведенню стосовно їх правдивості та по своїй суті стосується інформуванням громадськості про суспільно значимі події, є суспільно значимою, тобто, є предметом громадського інтересу, зокрема, з огляду на обставини викладені у позовній заяві.

Крім того, додані позивачем матеріали до позовної заяви документи, а також, обставини та доводи, викладені позивачем на підставі цих документів, які є його особистою думкою, оціночними судженнями, припущеннями, на які позивач посилається, як на підставу правомірності своїх вимог, у розумінні статті 81 ЦПК України, не можуть свідчити та не доводять обґрунтованість позивачем правомірності його вимог, а також, що інформація, опублікована відповідачем, є недостовірною, тобто, такою, яка не відповідає дійсності, та не спростовують інформації, яка міститься у публікації відповідача. При цьому, підстав вважати, що інформація, яка зазначена у листі Компанії від 24 квітня

2020 року, на підставі якої опублікована відповідачем, публікація є недостовірною або неправдивою, або, як вказує позивач, викликає сумнів у її достовірності, у суду не має.

Інші докази, додані позивачем до матеріалів справи, на які позивач посилається як на правомірність своїх доводів та вимог, мають роз`яснювальний та інформаційний характер з приводу тих обставин, на які зазначає позивач.

Таким чином, позивачем не доведено, що поширена інформація є недостовірною, а оціночні судження не підлягають спростуванню, а відтак Київський апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки за результатом розгляду апеляційної скарги

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має правозалишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргуОСОБА_1 без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення шевченківського районного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 268,367,368,369,374,375,381,382,383,390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна