рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

Справа № 495/7393/22

Номер провадження 2/495/2294/2022

03 жовтня 2022 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Боярського О.О.,

при секретарі Саханова О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білгород-Дністровський в порядку загального позовного провадження в підготовчому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про та визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом в якому просить суд: визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із батьком ОСОБА_1 за адресою постійного проживання позивача: АДРЕСА_1 .

Свою заяву позивач обґрунтовує тим, що 22 серпня 1998 року між ним, громадянином України ОСОБА_1 та громадянкою України ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ) було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, актовий запис № 187.

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На даний час стосунки між сторонами погіршились, сторони перестали проживати однією сім`єю, вести спільне господарство, припинили шлюбні відносини. Шлюб носить формальний характер. Довготривалий час сторони проживають окремо.

Позивач, вказує, що на протязі тривалого часу ОСОБА_2 працює за межами України та фактично не приймає участі у вихованні їхньої доньки, відповідачка відмовилась виховувати доньку, та, як стало відомо позивачу, ОСОБА_2 планує працювати та постійно проживати в м. Гамбург ФР Німеччина.

ОСОБА_1 вважає, що дружина не бажає приймати участь у вихованні доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому донька ОСОБА_3 планує залишитись на території України оскільки не бажає проживати з матір`ю в чужій країні.

Позивач вважає, що донька має проживати разом з ним, оскільки він з донькою має довірчі стосунки, пов`язані спільним побутом спільними інтересами та життєвою позицією. Водночас, постійного місця проживання відповідачка не має, не може забезпечити доньку усім необхідним, що призвело до необхідності визначити в судовому порядку місце проживання дочки разом із батьком, що буде відповідати найкращим інтересам дитини.

ОСОБА_1 вказує, що має у приватній власності квартиру АДРЕСА_2 , має постійний дохід, на протязі двадцяти років працював в міжнародних морських компаніях, за даний час скопив необхідну, для гідного проживання суму коштів. Вказані обставини, на думку позивача, свідчить про те, що він в повній мірі може забезпечити доньку постійним місцем проживання, та грошовими коштами для її особистих потреб, навчання, гармонійного розвитку.

На підставі наведеного просить задовольнити позов.

Процесуальні дії.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 вересня 2022 року провадження по справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

03.10.2022 року сторони у судове засідання не з`явились.

Позивач в судове засідання не з`явився, відповідно до поданої ним заяви від 03.10.2022 року просить справу розглядати у його відсутність та задовольнити позов у повному обсязі.

29.09.2022 року відповідачка ОСОБА_2 надала до канцелярії суду заяву відповідно до якої зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 визнає у повному обсязі, обставини, викладені позивачем у позовній заяві, підтверджує. Вказує, що у зв`язку із тим, що вона має намір виїхати на постійне місце проживання до Німеччини, при цьому донька ОСОБА_5 не бажає переїжджати до Німеччини на постійне місце проживання та висловила бажання проживати із батьком в Україні. Просить справу розглянути без її участі. Вказала, що насідки визначення місця проживання дитини разом із батьком, та наслідки визнання позову їй роз`яснені та зрозумілі.

У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Фактичні обставини справи.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Судом було встановлено, що 22 серпня 1998 року між громадянином України ОСОБА_1 та громадянкою України ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ) було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, актовий запис № 187.

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На даний час стосунки між сторонами погіршились, сторони перестали проживати однією сім`єю, вести спільне господарство, припинили шлюбні відносини. Шлюб носить формальний характер. Довготривалий час сторони проживають окремо.

Позивач, вказує, що на протязі тривалого часу ОСОБА_2 працює за межами України та фактично не приймає участі у вихованні їхньої доньки, відповідачка відмовилась виховувати доньку, та, як стало відомо позивачу, ОСОБА_2 планує працювати та постійно проживати в м. Гамбург ФР Німеччина.

ОСОБА_1 вважає, що дружина не бажає приймати участь у вихованні доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому донька ОСОБА_3 планує залишитись на території України оскільки не бажає проживати з матір`ю в чужій країні.

Позивач вважає, що донька має проживати разом з ним, оскільки він з донькою має довірчі стосунки, пов`язані спільним побутом спільними інтересами та життєвою позицією. Водночас, постійного місця проживання відповідачка не має, не може забезпечити доньку усім необхідним, що призвело до необхідності визначити в судовому порядку місце проживання дочки разом із батьком, що буде відповідати найкращим інтересам дитини.

ОСОБА_1 вказує, що має у приватній власності квартиру АДРЕСА_2 , має постійний дохід, на протязі двадцяти років працював в міжнародних морських компаніях, за даний час скопив необхідну, для гідного проживання суму коштів. Вказані обставини, на думку позивача, свідчить про те, що він в повній мірі може забезпечити доньку постійним місцем проживання, та грошовими коштами для її особистих потреб, навчання, гармонійного розвитку.

Під час розгляду справи ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надала до суду заяву, у якій вказала, що її матір ОСОБА_2 виїжджає із України на постійне місце проживання до Німеччини, при цьому вона бажає залишитися проживати разом із батьком ОСОБА_1 в Україні, та посилаючись на той факт, що з 14 років законодавство України наділяє дитини правом самостійно обирати з ким із батьків проживати, зазначає, що бажає проживати разом з батьком.

Під час розгляду справи відповідачка ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 визнала у повному обсязі.

Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно із ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Під час розгляду справи ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надала до суду заяву, у якій вказала, що її матір ОСОБА_2 виїжджає із України на постійне місце проживання до Німеччини, при цьому вона бажає залишитися проживати разом із батьком ОСОБА_1 в Україні, та посилаючись на той факт, що з 14 років законодавство України наділяє дитини правом самостійно обирати з ким із батьків проживати, зазначає, що бажає проживати разом з батьком.

Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У частинах першій-третій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед необхідно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 61-327цс18 відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини.

Враховуючи вищенаведені обставини, керуючись принципом максимального забезпечення прав та інтересів дитини, оскільки сторони однією сім`єю не проживають, зважаючи також на те, що відповідачка відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 визнала у повному обсязі, а також зважаючи на бажання неповнолітньої ОСОБА_3 залишитися проживати разом із батьком, суд вважає за можливе та доцільне визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із батьком ОСОБА_1 за адресою постійного проживання позивача: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що матір дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною та участі у її вихованні і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дітей щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування чи за рішенням суду.

Суд вважає необхідним зазначити, що позивач просить визначити місце проживання доньки ОСОБА_6 із ним за адресою постійного проживання позивача: АДРЕСА_1 , а відповідачка надає згоду на яка зазначена в заяві про визнання позову, у зв`язку із чим суд приходить до висновку, що якщо спір між батьками щодо визначення місця проживання дитини відсутній, тобто батьки дитини дійшли згоди з приводу визначення місця проживання дитини, звертатися до органу опіки та піклування щодо отримання висновку з приводу вказаного питання не є потрібним.

Висновки за результатами розгляду справи

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що оскільки сторони однією сім`єю не проживають, відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 визнала у повному обсязі, а також зважаючи на бажання неповнолітньої ОСОБА_3 залишитися проживати разом із батьком, суд вважає за можливе та доцільне визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із батьком ОСОБА_1 за адресою постійного проживання позивача: АДРЕСА_1 .

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 90, 258, 259, 263, 265, 268, 293 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із батьком ОСОБА_1 за адресою постійного проживання позивача: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.О.Боярський