Справа № 368/1806/18
Рішення

Іменем України

"16" вересня 2022 р. Кагарлицький районний суд Київської області в складі :

головуючого - судді Іванюти Т.Є.

при секретарі Вареник О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кагарлику справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Кагарлицька районна державна адміністрація як орган опіки та піклування, Служба в справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи Кагарлицька районна державна адміністрація як орган опіки та піклування, служба в справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що 30 серпня 2007 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб. Від шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 .

Із січня 2010 року вони всією сім`єю переїхали проживати до м.Кагарлика. Однак в силу того, що окрім ОСОБА_3 у відповідачки була ще неповнолітня дитина та її місце роботи знаходилося у м.Києві, то відповідачка фактично більшість часу проживала у м.Києві, а м.Кагарлик приїжджала один або два рази на тиждень, залишивши дитину на позивача.

Син ОСОБА_3 , з 2010 року фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в будинку, який на праві власності належить вітчиму позивача, ОСОБА_6 . Дитина має окрему кімнату, де є все необхідне для здорового сну, навчання та відпочинку.

З 2011 року син перебуває під наглядом лікаря Кагарлицької дитячої консультації.

З 23.07.2013 по 31.08.2015 року син відвідував дошкільний навчальний заклад «Ромашка» в м.Кагарлику.

З 01.09.2015 року навчається в Кагарлицькому НВК «ЗОШ І-ІІ ступенів-ліцей.

Крім того, дитина відвідує гуртки у КЗ Кагарлицької РР «Кагарлицький районний центр дитячої та юнацької творчості».

Син ОСОБА_3 фактично з народження проживає лише з позивачем у м.Кагарлику, оскільки з відповідачкою не було спору щодо місце проживання сина і так було визначено за спільною домовленістю.

На даний час у сторін виник спір щодо місця проживання сина. А тому позивач просить визначити місце проживання сина ОСОБА_3 з ним.

Позивач та його представник в судовому засіданні свій позов підтримали та просила його задоволити.

Відповідачка та її представник проти задоволення позову заперечили. Відповідачка подала зустрічний позов, в якому посилається на те, що вони з позивачем з 30 серпня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу маютьмо спільного малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З січня 2010 року вони дійсно разом з позивачем та сином почали проживати разом у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Місце проживання сина з народження зареєстроване разом з нею за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідачка працювала в місті Києві, кожен ранок їхала на роботу до міста Києва і кожний вечір поверталась до чоловіка і сина додому до міста Кагарлика. Дитину до дитячого садочку завозив позивач, або дідусь, тому що вона виїжджала з дому раніше, бо повинна була добиратись на роботу до міста Києва. Дитину з садочка забирала, як правило, по п`ятницям, всі свята і батьківські збори в дитячому садочку відвідувала.

З 2017 року сімейні відносини погіршились після того як позивач завів собі коханку і почав створювати перешкоди у спілкуванні з дитиною, а восени 2018 року, взагалі перестав пускати її до будинку де вони спільно проживали на той момент разом та став чинити психологічне та фізичне насилля по відношенню до її та вимагав щоб вона залишила дитину і з`їхала з будинку де вони проживали сім`єю, тому що дитині потрібна інша мама.

Позивач усіма засобами намагається викреслити її з життя сина, нав`язуючи йому негативне ставлення до неї, що призвело до того, що дитина стала емоційно віддалятись.

Відповідачка зверталася до Комісії з питань захисту прав дитини Кагарлицької районної державної адміністрації з відповідною заявою про вчинення домашнього насильства в родині та створенні перешкод батьком ОСОБА_8 у спілкуванні з сином. Комісія порадила сторонам «...оформити нотаріально завірений договір про участь у вихованні дитини де будуть чітко розписані години спілкування дитини з мамою і татом; психологу закладу, який відвідує ОСОБА_3 попрацювати з дитиною щодо правил даного документу та їх обов`язкового виконання; ОСОБА_1 відвідувати психолога при Кагарлицькій Центральній районній лікарні та постійно говорити з сином про потребу в спілкуванні з мамою». Відразу після того як вони вийшли із засідання Комісії відповідачка запитала у ОСОБА_1 коли вони підуть укладати угоду і вирішать питання згідно рекомендацій Комісії, на що позивач відповів, що ніколи він цього робити не буде, дитина житиме з ним і ніхто його нічого робити не заставить.

Відповідачка також зверталась до Міжнародного гуманітарного центру "Розрада" з проханням провести оцінку психо-емоційного стану дитини - ОСОБА_3 та обох батьків: ОСОБА_2 та батька ОСОБА_1 , надати оцінку дитячо-батьківських відносин та згідно даного запиту надати висновок. Надсилала відповідне запрошення на консультацію до центру позивачу, але він його проігнорував. Дитину до психолога не привіз і сам не з`явився у призначений час.

На разі попри створенні перешкоди батьком відповідачка намагається приймати активну участь у вихованні сина та становленні його світогляду та освіті дитини. Вона постійно відвідує ліцей де навчається син і підтримує зв`язок з класним керівником.

28 травня 2019 року відповідачка була на святі випускного з молодшої школи сина, в якому приймала активну участь. Однак з дитиною вона не змогла поспілкуватись через те, що дитина налаштована відповідачем проти мами. Дитина залякана батьком, боїться, навіть, дивитись в мамину сторону.

Також відповідачка указує на те, що сім`я була на повному її утриманні, оскільки син малолітній, а чоловік ОСОБА_1 не працював.

Відповідачка вважає, що поки дитина проживає з батьком то згоди, щодо участі у вихованні сина вони не дійдуть. А тому, вважає, за доцільне визначити місце проживання дитини разом з нею.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів

Так в судовому засіданні встановлено, що 30 серпня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , яке видано Відділом реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції, Київської області.

Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 .

З січня 2010 року вони всією сім`єю переїхали проживати до м.Кагарлика. Однак в силу того, що окрім ОСОБА_3 у відповідачки була ще неповнолітня дитина та її місце роботи знаходилося у м.Києві, то відповідачка фактично більшість часу проживала у м.Києві, залишивши дитину на позивача.

Такий спосіб життя ОСОБА_2 значною мірою вплинув на шлюбні відносини, внаслідок чого вони припинилися.

З моменту народження дитина зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 ., однак з початку 2010 року фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в будинку, який на праві власності належить вітчиму позивача, ОСОБА_6 .

Даний будинок складається з чотирьох житлових кімнат, має загальну площу 92,4 кв.м., житлову площу 60,1 кв.м., що підтверджується копією технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду

Дитина має окрему кімнату, де є все необхідне для здорового сну, навчання та відпочинку. Умови проживання добрі, що підтверджується довідкою Депутата Кагарлицької міської ради від18.02.2019 року, та актом оцінки потреб дитини та її сім`ї від 22 травня 2018 року.

3 2011 року дитина перебуває під наглядом лікаря Кагарлицької дитячої консультації.

З 23.07.2013 по 31.08.2015 року син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідував дошкільний навчальний заклад «Ромашка» у м.Кагарлику.

З 01 вересня 2015 року син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається в Кагарлицькому НВК «ЗОШ І-ІІ ступенів - ліцей». На даний час навчається у восьмому класі.

Крім того, дитина відвідує гуртки з англійської мови та «Комп`ютерний геній» у Комунальному закладі Кагарлицької РР «Кагарлицький районний центр дитячої та юнацької творчості», що підтверджується копією довідки від 18.02.2019 року.

Оскільки син фактично з народження проживає лише з ОСОБА_1 у м. Кагарлик, то на час фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, з відповідачкою не було спору про те, з ким буде проживати син та місце проживання сина було визначено за спільною домовленістю між позивачем та відповідачкою.

Однак, з травня 2018 року ОСОБА_2 всупереч усталеному способу життя сина та його бажанням, почала ставити питання про зміну місця проживання дитини з м. Кагарлик Київської області на місто Київ, де проживає вона.

У зв`язку з цим ОСОБА_2 у травні 2018 року та у жовтні 2018 року зверталася до Кагарлицької РДА із заявами щодо негативного впливу стосунків між батьками на психологічний стан сина та з приводу сімейного насильства з боку позивача по відношенню до неї та сина.

З цього приводу було проведено комісії, вказані нею факти при перевірці не підтвердилися, і було рекомендовано самостійно врегулювати свої відносини. Крім того, згідно доповідей членів комісії було з`ясовано, що: « Хлопчик сам не хоче спілкуватись з мамою, оскільки вона говорила йому, що забере його від батька для проживання та навчання в м. Києві. ОСОБА_3 має в Кагарлику багато друзів і змінювати місце проживання не бажає».

Враховуючи думку сина, не бажаючи його травмувати, ОСОБА_1 намагався вирішити питання з ОСОБА_2 мирним шляхом, але остання цього не бажає та постійно вчиняє сварки.

В свою чергу ОСОБА_1 не чинить будь яких перешкод відповідачці у спілкуванні з сином, однак остання своєю поведінко та постійними погрозами щодо зміни місця проживання сина, сама відштовхує дитину від себе, в зв`язку з чим син ОСОБА_3 не бажає спілкуватися з матір`ю.

Більш того, ОСОБА_2 фактично з народження сина за власним бажанням самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків:

- з самого народження лише ОСОБА_1 займався та піклувався сином, оскільки ОСОБА_2 була весь час на роботі та пізно поверталась, змінювати графік роботи не бажала, займалась іншими своїми дітьми, до порад позивача з цього приводу не прислухалася;

- під час відвідування дитиною садочку не приймала участь у вихованні дитини, в садочок не приводила і не забирала, батьківські збори не відвідувала, що стверджується довідкою ДНЗ «Ромашка» №967 від 26 лютого 2019року);

- під час перебування в школі, - то до школи мати приходить під час занять один раз на тиждень, вихованням дитини займається тато (характеристика ОСОБА_3 учня 4 класу Кагарлицького НВК «ЗОНІ 1-11 ступенів-ліцей» від 20 лютого 2019 року);

- станом здоров`я належним чином не цікавиться, жодного разу з дитиною на прийом до лікаря не приходила (копія витягу з протоколу №6 засідання комісії з питань захисту прав дитини від 21.05.2018 року)

- в позашкільному та особистому житті сина участі не приймає, свята з ним не проводить.

Відповідно до характеристики, дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у Кагарлицькому НВК «ЗОШ І-ІІ ступенів-ліцей» з першого класу. Характеризується позитивно. ОСОБА_3 має хороший фізичний та розумовий розвиток, має високий та достатній рівень навчальних досягнень, широкий кругозір та добре розвинуте логічне мислення. Програмний матеріал засвоює швидко. ОСОБА_3 активний у спілкуванні, товариський, ввічливий, з повагою ставиться до старших.

Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 28.02.2019 року дитина соматично здорова, щеплений згідно календаря. Лікаря дитина відвідує лише з батьком, що підтверджується копією акту потреб дитини та її сім`ї (початкова оцінка) від 22.05.2018 року.

На даний час ОСОБА_1 має постійне місце проживання; по місця проживання компрометуючих матеріалів не має; працює офіційно (інженер у ТОВ «БК Євростандарт») з вільним графіком роботи, що дозволяє приділяти дитині достатньо часу та бути з дитиною щодня; по місцю роботи характеризуюсь позитивно; має стабільний заробіток по місцю роботи та заробіток від домашнього господарства, які дозволяють йому забезпечувати повноцінний фізичний, духовний та моральний розвиток сина; має молодий вік та є фізично здоровим чоловіком.

Таким чином, позивачем, як батьком, створені всі умови для достатнього, всебічного, духовного та фізичного розвитку дитини, для того, щоб він ріс у любові та піклуванні, здоровою, розвиненою та щасливою дитиною. У дитини є постійне місце проживання, він забезпечений одягом, взуттям, засобами особистої гігієни, іграшками, шкільним приладдям. На даний час, за місцем їхнього з сином проживання він має усталений спосіб життя та багато друзів.

Відповідачка ж у свою чергу протягом десяти років, не може в остатній мірі забезпечити дитину належною увагою, турботою та не приділяти сину достатньо часу, оскільки працює вм.Києві, та тривалий час проживає окремо від дитини в іншому місті, - отже не має реальної можливості займатися вихованням, доглядом, утриманням та навчанням дитини.

Згідно висновку Кагарлицької РДА Київської області про доцільність проживання малолітньої дитини з батьком від 18.06.2020 року №03-28-1057, Кагарлицька РДА як орган опіки та піклування вважає за доцільне проживання ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 , пояснила суду, що вона працює педіатром в Кагарлицькій ЦРЛ і у неї на обліку перебуває дитиа ОСОБА_3 . На профілактичний огля та в разі захворювання на прийом до неї дитину приводив в основному батько, декілька разів з матір`ю і батьком. Мати лише зверталась із запитами про надання довідок та виписок з історії хвороби. Про стосунки батьків знає, так як питаннря розглядалось на комісії. Фізичний і психологічний стан дитини відповідає віку. Фактів негативного психологічного впливу батька не замічала.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 24 грудня 2019 року встановлені дні спілкування матері ОСОБА_2 з дитиною.

Допитаний в судовому засіданні в присутності психолога ОСОБА_12 , дитина ОСОБА_3 пояснив суду, що він матір бачив ще до початку війни. Знає що в нього є брат і сестра, останні ним не цікавляться, він ними також, бачив їх декілька разів, разом ніколи не гуляли. Також не пам`ятає щоб був за місцем проживання матері в м.Київ та відповідчивав з нею. В школу і на гуртки його відвозить завжди тато. В лікарні також разом з матір`ю ніколи не був. Коли мама приїздила у визначені для неї дні, він виходив до неї, повідомляв, що не хоче з нею спілкуватись. Батько не забороняє спілкуватись з мамою, він сам не хоче з нею спілкуватись, бо йому не цікаво. На день народження мама, сестра та брат йому не телефонували і не вітали. Він також не хоче спілкуватись ні з братом, ні з сестрою, так як їх не пам`ятає. Коли мама приїздила, то казала що його любить , але йому з мамою не цікаво і спілкуватись з нею не бажає. У нього добрі відносини з сусідами, однокласниками, міняти місце проживання і навчання він не бажає. Хоче проживати виключно з батьком в м.Кагарлику Для нього мати чужа людина, все життя він проживає з батьком, щодня ходить до дідуся, який проживає поруч. Маму ніхто не вигонив із сім`ї, а тому він навіть не хоче з нею вітатись. Він знає що в суді проходить розгляд справи щодо визначення місця його проживання, а тому бажає щоб якнайшвидше закінчились судові засідання і він залищився проживати з батьком.

Психолог ОСОБА_12 з урахуванням інтересів дитини вважає за доцільне на даний час проживання дитини з батьком.

Дане встановлено на підставі копії свідоцтва про одруження, свідоцтва про народження, довідки виконкому Кагарлицької міської ради №881 від 18.02.2019, довідки-характеристики відносно ОСОБА_1 № 269/02-41 від 18.02.2019, акту депутата Кагарлицької міської ради, договору дарування від 18.12.2008, витягу про реєстрацію права власності, свідоцтва про смерть, технічного паспорта на житловий будинок, випискою із медичної карти відносно ОСОБА_3 , довідки № 967 від 26.02.2019 року з ДНЗ №Ромашка», довідки Кагарлицького НВК «ЗОШ І-ІІ ступенів-ліцей», характеристики відносно ОСОБА_3 , довідкою КЗ Кагарлицької РР Кагарлицького РЦДЮТ №137 від 18.02.2019, довідкою від 19.02.2019 року виданою ТОВ «БК ЄВРОСТАНДАРТ», довідкою про доходи ОСОБА_1 , витягу з протоколу №6 засідання комісії з питань захисту прав дитини від 21.05.2018 р., витягу з протоколу №11 засідання комісії з питань захисту прав дитини від 11.10.2018 р., актом оцінки потреб дитини та сім`ї, довідками про доходи ОСОБА_2 , довідки про місце реєстрації ОСОБА_3 , актом обстеження умов проживання від 02.08.2019, довідкою про реєстрацію ОСОБА_2 , характеристики відносно ОСОБА_2 , витягу з протоколу №10 засідання комісії з питань захисту прав дитини від 09.08.2019 р., рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 24.12.2019 р., висновком Кагарлицької районної державної адміністрації про доцільність проживання малолітньої дитини з батьком ОСОБА_1 03-28-1057 від 18.06.2020 р.,

Так, згідно ст. 160 СК України: Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Також права малолітніх і неповнолітніх дітей закріплені у Конституції України, Конвенції ООН «Про права дитини» та інших нормативно-правових актах України, які стосуються розв`язання спорів між батьками та дітьми.

Згідно норм частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до норм галузевого права, - статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння.

Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Дані висновки також закріплені у Постанові Верховного суду від 17 жовтня 2018 року по справі №402/428/16-ц.

Згідно ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»: Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими , органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Частина 8 ст.7 Сімейного кодексу України встановлює, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосується її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути слуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання.

П. 18 ППВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, в якому зазначено наступне: «При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати».

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків, «батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини».

Відповідно до ч.2,8,9,10 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі ст.8 закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів.

Відповідно до ст.ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВР від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини.

У п.1 ст.9 конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 конвенції).

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

У ст.2 Протоколу №4 до Конвенції «Про захист прав людина і основоположних свобод» передбачено, що кожна, яка законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування та свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно із законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Згідно зі ст.141 СК України мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею.

Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини» не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Під час ухвалення рішення суд керується завданням цивільного судочинства. Відповідно до частин першої та другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке перевалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

При винесенні вказаного рішення суд враховує положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 27 лютого 1991 року, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей, та вищевказана позиція узгоджується із позицією Верховного Суду та керуються правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 344/2561/16-ц (провадження № 61-12422св18) та постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 711/11527/17 (провадження № 61-18882ск19).

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, враховуючи створення батьком належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, виходячи в першу чергу з інтересів дитини, суд приходить до переконання про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з батьком, що не є перешкодою для відповідачки спілкування з дитиною. В задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. ст. 10, 89, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ч.2,8,9,10 ст.7, ст.105 п.3,110 п.1,112 Сімейного Кодексу України, суд, ст.. 51 Конституції України, ст. 8, ч. 2, 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», ст.ст.9, 18, 27 Конвенції про права дитини, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Кагарлицька районна державна адміністрація як орган опіки та піклування, Служба в справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини задоволити.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи Кагарлицька районна державна адміністрація як орган опіки та піклування, служба в справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини залишити без задоволення.

Рішення набуває законної сили відповідно до ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом 30 днів.

Повний текст рішення виготовлено 23.09.2022 року.

Суддя: Т.Є. Іванюта.