19.09.2022 Єдиний унікальний номер 205/3433/22
Єдиний унікальний номер 205/3433/22
Провадження № 2/205/2134/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2022 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Приходченко О.С.

при секретарі Король Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 15 червня 2022 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселення.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2022 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін у цивільній справі.

Позивач у своєму позові посилалася на те, що її матір, ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 01 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І. і зареєстрованого в реєстрі за № 1810, є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок. 23 березня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач ОСОБА_2 вселився до спірного житлового будинку з усної згоди власника будинку ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті якої позивач дозволила відповідачеві проживати певний час у будинку. Проте, ОСОБА_2 систематично зловживає алкогольними напоями, вчиняє сварки з позивачем, погрожує фізичною розправою, витрат на утримання не несе, оплату послуг за електроенергію не здійснює, поточний ремонт спірного житлового будинку не проводить. Небажання відповідача виселятися порушує права позивача. Просила суд усунути їй перешкоди у користуванні домоволодінням АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 зі спірного домоволодіння без надання іншого житлового приміщення.

Відповідачеві у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття цивільної справи до провадження суду з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів, які поштою адресату вручено не було та повернуто до суду. У встановлений строк відповідачем відзив на позовну заяву подано не було, зустрічний позов не заявлено, будь-які інші документи до суду не направлено.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає за наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 01 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І. і зареєстрованого в реєстрі за № 1810, ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 6, 7).

ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_3 (а.с. 24).

У житловому будинку АДРЕСА_1 станом на 19 вересня 2017 року було зареєстровано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (а.с. 8).

Згідно із довідкою Другої дніпровської державної нотаріальної контори № 291/02-14 від 23 березня 2022 року, в спадковій справі, відкритій після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходиться заява ОСОБА_1 про прийняття спадщини (а.с. 9).

На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 125/2625/17 (провадження № 61-4819св19) зроблено висновок, зокрема, щодо застосування статті 391ЦК України та вказано: «зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав».

Аналогічні правові висновки міститься і в постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16 та від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-13113цс16 (753/481/15-ц).

Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

З матеріалів справи судом встановлено, що право власності на спірне житлове приміщення АДРЕСА_1 належить матері позивача ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також, із матеріалів справи вбачається, що нотаріальною конторою було заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка містить заяву позивача, що звернулася із заявою про прийняття спадщини, копії самої спадкової справи матеріали цивільної справи не містять, що позбавляє можливості суд встановити коло спадкоємців.

Свідоцтво про право на спадщину за законом чи заповітом на ім`я позивача, яке би підтверджувало виникнення права власності у ОСОБА_1 на спірний будинок позивачем судові надано також не було.

Крім того, позивачем не доведено факт порушення відповідачем добросусідського співмешкання у спірному житловому приміщенні та зловживання відповідачем алкогольними напоями.

Суд не приймає як належний доказ заяви ОСОБА_1 до органів поліції на неправомірні дії відповідача ОСОБА_2 по відношенню до позивача, оскільки копій постанов чи вироку про визнання винним та притягнення ОСОБА_2 до адміністративної або кримінальної відповідальності надано не було.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, тому у задоволенні позовних вимог позивачеві слід відмовити.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При зверненні до суду ОСОБА_1 була звільнена від сплати судового збору, тому судові витрати по справі слід віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 29, ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ст. ст. 401, 406 ЦК України, ч. 6 ст. 141, ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 (РНОКПП неможливо ідентифікувати, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселення відмовити.

Судові витрати по справі віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: