КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3969/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2022 року місто Київ

справа № 757/12067/20-ц

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Семенюк Т.А., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Ільєвої Т.Г., повний текст складено 06 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів та стягнення пені,-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на свою користь пеню в розмірі 3% в день на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», в зв`язку невиконанням світ переказу SW:24J314031429 у розмірі 5000 доларів США від 14 березня 2019 року, як відповідальність за неналежне виконання послуг банківською установою - пеню за 108 днів невиконання зобов`язання за період з 15 березня 2019 року по 30 червня 2019 року, що становить 415108,80.

В мотивування вимог посилався на те, що він є клієнтом АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Вказував, що протягом 2017-2018 років ним були відкритті банківські рахунки фізичної особи на підставі поданих анкет-заяв про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Зазначав, що 08 червня 2017 року він підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Посилався на те, що 01 вересня 2017 року у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» йому було відкрито рахунки для поповнення в іноземній валюті.

Вказував, що йому було відкрито карткові рахунки згідно угоди №SAMDNWFC6 від 12 червня 2017 року та згідно угоди №SAMDNWFD800 від 19 листопада 2018 року. Крім того, в нього був інший депозитний рахунок № НОМЕР_1 , на якому обліковувались його грошові кошти.

Зазначав, що наприкінці 2018 - на початку 2019 року банк став відмовлятися виконувати розпорядження позивача щодо перерахування коштів за кордон у необхідному розмірі на вказані у видаткових документах клієнта реквізити.

Посилався на те, що 14 березня 2019 року він надав платіжне доручення в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» для перерахування коштів у розмірі 5000 доларів США з рахунку у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № НОМЕР_2 на реквізити FromIL1/ОСОБА_1 ОСОБА_3/АДРЕСА_1НОМЕР_3 for private transfertofriendОСОБА_3. Проте, дане розпорядження досі не виконане.

Вказував, що банк ніяким чином не аргументував свою відмову у виконанні переказу. Через деякий час після дати надання вищевказаного доручення, воно було видалено банком з архіву переказів без виконання.

Зазначав, що відповідач порушив його право на безперешкодне розпорядження своєю власністю на власний розсуд, чим порушено ст.41 Конституції України.

Посилався на те, що він зазнав душевних, моральних хвилювань з вини відповідача у зв`язку з відмовою останнього належно виконувати банківські зобов`язання згідно договору та чинного законодавства.

Вказував, що він має право на виплату банком пені в розмірі 3% за кожен день прострочення з суми 5000 доларів США за 108 днів невиконання доручення, в зв`язку з несвоєчасним виконанням банківської послуги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» передбачену частиною п`ятою 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Печерського районного суду від 27 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задовольнити позов повністю.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції керуючись недостовірною інформацією, яка була надана відповідачем, зробив неправомірний висновок про те, що у діях банку, немає ознак порушення вимог ст.ст. 1066, 1068, 1074 ЦК України.

Зазначав, що суд першої інстанції не вивчив в повному обсязі надані сторонами докази та неправильно застосував норми матеріального права, що привело до прийняття неправосудного рішення.

Посилався на те, що платіжна операція, щодо якої позивач надав доручення банку, яка мала на меті переведення коштів, які належали позивачу з його особистого рахунку в банку, мали ознаки фінансової операції з власними коштами клієнтами та не мала ознак ризикованості, а також до неї не мали бути застосовані будь-які обмеження, передбаченні чинним законодавством України щодо грошових переказів для резидентів України.

Вказував, що твердження про те, що позивач не надав банку документів, що підтверджують джерело походження коштів є хибним, тому що такі документи були надані позивачем на вимогу банку, а також суд першої інстанції не взяв до уваги те, що інформація про походження коштів, що належали позивачу була надана банку ще раніше, під час відкриття рахунків.

Зазначав, що позивач надав до суду належні докази того, що станом на момент виникнення спірних правовідносин він був клієнтом, отже споживачем банківських послуг, які мала надавати фінансова установа АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Посилався на те, що позивачем ще у 2018 році були надані банку належні копії документів, які свідчать про законність походження грошових коштів на його рахунках та у повторній перевірці такого походження не було потреби.

Вказував, що фінансова операція, доручення на виконання якої надав позивач банку, не входить до переліку валютних операцій, що передбачають проведення додаткової перевірки.

Зазначав, що на момент отримання вказаного платіжного доручення від позивача, відповідач мав всю необхідну інформацію щодо законного походження коштів, про те, що ця операція не передбачала придбання валюти, виведення коштів з України, тому що валютні кошти раніше надійшли в Україну із за кордону, а також про те, що ця операція була операцією на суму, що менша за встановлені нормативними актами України розміри операцій, які підлягають додатковій перевірці.

Посилався на те, що відповідач не дотримався умов, які передбачені законом для визначення фінансової операції як ризикової та такої, у проведенні якої може бути відмовлено.

Вказував, що судом першої інстанції не було досліджено той факт, чому відповідач, приймаючи рішення щодо виконання платіжних доручень позивача, фактично за однакових умов, здійснюючи надання послуг за договором банківського вкладу/рахунку, вчиняв різні дії.

Зазначав, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені за порушення умов надання банківських послуг на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», який розповсюджується на спірні правовідносини.

21 червня 2022 року від відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач та його представник у судове засідання повторно не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника позивача надійшло клопотання, в якому останній просив відкласти розгляд справи, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не є резидентом України та проживає в Ізраїлі, м. Тель-Авів і у нього наразі немає можливості бути присутнім на судовому засіданні через ускладнення з пересуванням до України, які спричинені озброєною агресією російської федерації та вторгненням на територію України, періодичними ракетними обстрілами міст України з боку країни - агресора, у тому числі й м. Києва.

Вказував, що 15 серпня 2022 року Верховна Рада підтримала указ Президента України про продовження дії військового стану по 21 листопада 2022 року та 27 серпня 2022 року СБУ розповсюдила звернення до громадян Ізраїлю утриматися від відвідування України у зв`язку з вірогідністю ракетних обстрілів. Уряд Ізраїлю також рекомендує громадянам утриматися від відвідування України на період військового стану.

Зазначав, що за наведенихобставин, ОСОБА_1 не зможе бути присутній на судовому засіданні, призначеному на 27 вересня 2022 року на 13:45 год. та має намір просити суд про перенесення судового засідання на іншу дату, оскільки, враховуючи важливість справи для позивача, він бажає особисто брати участь у її розгляді.

Колегія суддів відхиляє вказане клопотання, оскільки як вбачається з матеріалів справи, її розгляд неодноразово відкладався, у зв`язку з задоволенням клопотань представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи для надання можливості позивачу приймати особисту участь в судовому засіданні.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 має представника ОСОБА_2 , який представляє його інтереси на підставі ордеру Серія ОД №465235 від 25 лютого 2021 року.

Згідно з ч.1 ст.64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

А відтак, позивач мав можливість забезпечити участь в судовому засіданні, яке призначене на 27 вересня 2022 року свого представника ОСОБА_2 .

Крім того, позивач та його представник мали право приймати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, про що могли заявити клопотання відповідно до статті 212 ЦПК України, однак даним правом не скористалися.

Зідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Виходячи з положень ст.13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява №326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», №8771/02, §27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поряд з цим, національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20 січня 2011 року у справі «Мусієнко проти України», №26976/06).

А відтак, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність позивача та його представникана підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, 08 червня 2017 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПРИВАТБАНКУ» для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців та керівників корпоративних клієнтів надання банківських послуг.

01вересня 2017 року у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» позивачу було відкрито рахунки для поповнення в іноземних валютах в доларах США (USD): НОМЕР_4та EURO: НОМЕР_5.

14 березня 2019 року позивач надав платіжне поручення (ID:SW:24J314031429) в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» для перерахування коштів у розмірі 5000 доларів США з рахунку у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № НОМЕР_2 на реквізити From IL1/ОСОБА_1 ОСОБА_3/АДРЕСА_1НОМЕР_3 for private transfertofriendОСОБА_3. Проте, дане розпорядження досі не виконане.

У позовній заяві позивач вказував на те, що на його банківських рахунках в наявності знаходилось достатньо коштів для здійснення переказу у вищезазначеній сумі та у банка не повинно було виникнути ніяких сумнівів та перешкод для належного та своєчасного викання переказу на вимогу клієнта 14 березня 2019 року.

У відзиві на позовну заяву, який був поданий до суду першої інстанції та у відзиві на апеляційну скаргу відповідач посилався на те, що за результатами здійсненого аналізу валютним контролем банку, відповідно до вимог Положення про порядок здійснення уповноваженими установами аналізу та перевірки документів (інформації) про валютні операції, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 02 січня 2019 року №8 (раніше Положення про порядок здійснення банками аналізу та перевірки документів (інформації) про фінансові операції та їх учасників, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 серпня 2016 року №369, яке втратило чинність з 07 лютого 2019 року та відповідної перевірки, банк дійшов висновку, що ініційовані позивачем фінансові операції містять ознаки ризикової, у зв'язку з чим, згідно пункту 6 Положення, у АТ КБ «ПРИВАТБАНК»виник обов'язок встановити джерело походження таких коштів. На підставі викладеного та з метою забезпечення проведення належного аналізу ініційованої фінансової операції, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» запросив у позивача документи, які б підтвердили джерело походження коштів до розміщення їх на депозитному рахунку у банку, відповідно до укладеного договору вкладу між банком та позивачем, оскільки само по собі розміщення власних коштів на депозитах - не з підтвердженням їх легітимного походження, тим більше таке розміщення позивачем коштів на депозитних рахунках було короткостроковим (2, 3 місяці). Проте, позивач не надав підтвердження джерел походження коштів, окрім банківських виписок з переказу коштів з одного банку в інший. А тому, у зв'язку з ненаданням клієнтом документів, що підтверджують первинне джерело походження коштів (походження коштів до розміщення їх на короткострокових депозитних вкладах) для здійснення переказу за межі України, банк відмовив позивачу у здійсненні операції щодо перерахування коштів.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що оскільки банком залишилося не виконано його розпоряджання щодо переказу грошових коштів у розмірі 5000 доларів США згідно платіжного доручення від 14 березня 2019 року, останнім порушено інтереси позивача та право на безперешкодне розпорядження своєю власністю (майном) на власний розсуд відповідно до ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з частиною першою статті 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов'язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.

За положеннями ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Відповідно до пункту 32.1. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов'язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів.

Постановою правління Національного банку України від 02 січня 2019 року №8, затверджено Положення про порядок здійснення уповноваженими установами аналізу та перевірки документів (інформації) про валютні операції.

Відповідно до пп.1 п.1 Положення джерела походження коштів (активів) - документально підтверджені (на підставі офіційних документів, належним чином засвідчених їх копій або інших джерел, якщо така інформація є публічною (відкритою) відомості, що дають можливість зробити обґрунтований висновок щодо наявності достатніх фінансових можливостей суб`єкта валютної операції, адекватних його фінансовому стану та/або соціальному статусу.

Пунктом 3 Положення визначено, що уповноважена установа зобов`язана забезпечити всебічний аналіз та перевірку документів (інформації) про валютні операції, якщо подання відповідних документів (інформації) передбачено законодавством України, які є підставою для:

1) купівлі іноземної валюти з метою здійснення розрахунків/переказів коштів за межі України, на інвестиційні рахунки, поточні рахунки нерезидентів - юридичних осіб, відкриті в Україні;

2) здійснення розрахунків/переказів у гривнях та іноземній валюті за межі України, на інвестиційні рахунки, поточні рахунки нерезидентів - юридичних осіб, відкриті в Україні;

3) здійснення розрахунків/переказів коштів на користь нерезидентів через філії банків, відкриті на території інших держав;

4) зарахування коштів у гривнях та іноземній валюті, що надійшли з рахунків, відкритих в Україні, на інвестиційні рахунки, поточні рахунки нерезидентів - юридичних осіб, відкриті в Україні.

Згідно з п.6 Положення уповноважена установа здійснює первинний аналіз документів (інформації) про валютні операції, на які розповсюджуються вимоги цього Положення, до моменту проведення валютної операції з метою виявлення сумнівної валютної операції. Виявлення сумнівної валютної операції може здійснюватися шляхом установлення наявності індикатора, зазначеного в додатку до цього Положення (уключаючи індикатор, установлений на власний розсуд уповноваженої установи). За однією валютною операцією може бути встановлено декілька індикаторів.

Пунктом 8 вказаного Положення передбачено, що уповноважена установа в разі установлення індикатора, зазначеного в додатку до цього Положення (уключаючи індикатор, установлений на власний розсуд уповноваженої установи), здійснює додатковий аналіз документів (інформації) про валютні операції (далі - додатковий аналіз) з метою підтвердження або спростування належності валютної операції до сумнівної.

Банк має право здійснювати додатковий аналіз за договором, контрактом, угодою, іншим документом, що застосовується в міжнародній практиці та може вважатися договором (з урахуванням змін у разі їх наявності), згідно з яким здійснюється валютна операція.

Згідно додатку до Положення здійснення фізичною особою валютної операції, не пов`язаної з підприємницькою діяльністю, на суму (в еквіваленті за офіційним курсом гривні до іноземних валют, установленим Національним банком України на дату здійснення операції), яка перевищує розмір, установлений для фінансових операцій, що підлягають обов`язковому фінансовому моніторингу згідно з законодавством у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Відповідно до частини 12 статті 9 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» №1702-VII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, з метою ідентифікації фізичної особи (резидента, нерезидента), фізичної особи - підприємця - ініціатора (платника) переказу (в тому числі міжнародного), що здійснюється без відкриття рахунка на суму, що дорівнює чи перевищує 15000 гривень, або суму, еквівалентну зазначеній сумі, в тому числі в іноземній валюті, банківських металах, інших активах, одиницях вартості, але є меншою за суму, передбачену частиною першою статті 15 цього Закону, суб`єкти первинного фінансового моніторингу, до яких звернувся ініціатор (платник) для здійснення переказу, встановлюють прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові; місце проживання (або місце перебування фізичної особи - резидента чи місце тимчасового перебування фізичної особи - нерезидента в Україні) або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або ідентифікаційний номер згідно з Державним реєстром фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів, номер (та за наявності - серію) паспорта громадянина України, в якому проставлено відмітку про відмову від одержання ідентифікаційного номера чи номера паспорта із записом про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків України в електронному безконтактному носії) або дату і місце народження.

Відповідно до частини другої абзацу другого статті 10 Закону №1702-VII суб'єкт первинного фінансового моніторингу має право відмовитися від проведення фінансових операцій (обслуговування) у разі, коли клієнт на запит суб'єкта первинного фінансового моніторингу щодо уточнення інформації про клієнта не подав відповідну інформацію (офіційні документи та/або належним чином засвідчені їх копії).

Як вбачається з матеріалів справи, 14 березня 2019 року позивач надав до банку на виконання платіжне доручення на суму 5000 доларів США з перерахування коштів з його власного поточного рахунку, відкритого в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рахунок FromIL1/ОСОБА_1 ОСОБА_3/АДРЕСА_1НОМЕР_3 for private transfertofriendОСОБА_3.

Після надходження вказаного платіжного доручення працівник департаменту SWIFT-платежів банку повідомив позивачу про необхідність надання документів на підтвердження джерела походження вищевказаних коштів.

Отже, позивачу було відомо про те, що для можливості проведення вищевказаної операції, останньому необхідно надати відповідні документи на підтвердження джерела походження коштів, які знаходяться на його рахунку у банку. У разі ж ненадання таких документів, банком буде відмовлено позивачу у здійснені операції з перерахування коштів у сумі 5000 доларів США.

На підтвердження джерела походження коштів, які знаходяться на рахунку позивача, останнім було надано до банку виписку по рахунку юридичної особи PolichemserviceLTD, бенефіціаром якої є позивач.

Разом з тим, вказана виписка з рахунку, містить відомості лише щодо проведення операцій по рахунку юридичної особи за певний період часу, проте інформації щодо джерела походження коштів, які знаходяться на депозитному рахунку позивача, до того моменту як вони були перераховані на вказаний власний поточний рахунок, така виписка не містить.

Таким чином, виписка з рахунку юридичної особи, бенефіціаром якої є позивач, не є документом, який би підтверджував джерело походження коштів позивача розміщених на його рахунку.

Будь-яких інших документів на підтвердження джерела походження коштів, позивачем надано не було.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що є хибним висновок суду першої інстанції, що позивач не надав банку документів, що підтверджують джерело походження коштів спростовуються вищевикладеним.

При цьому, колегія суддів зазначає, що само по собі розміщення власних коштів на депозитних рахунках не є підтвердженням їх легітимного походження.

Таким чином, суд першої інстанції, враховуючи те, що позивачем не було надано банку відповідних документів на підтвердження джерела походження коштів ОСОБА_1 розміщених на рахунку в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», обґрунтовано вважав, що банком було правомірно відмовлено у проведені операції з перерахування коштів позивача на рахунок From IL1/ОСОБА_1 ОСОБА_3/АДРЕСА_1НОМЕР_3 for private transfertofriendОСОБА_3.

До аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 19 січня 2022 року у справі №757/469/20-ц.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що фінансова операція, доручення на виконання якої надав позивач банку, не входить до переліку валютних операцій, що передбачають проведення додаткової перевірки, колегія суддів відхиляє, оскільки банк встановивши, що ініційовані позивачем фінансові операції містять ознаки ризикової, а тому згідно з п.6 Положення про порядок здійснення уповноваженими установами аналізу та перевірки документів (інформації) про валютні операції, затвердженого постановою правління Національного банку України від 02 січня 2019 року №8 у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» виник обов`язок встановити джерело походження коштів.

Згідно з п.32.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов'язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів.

Відповідно до п.32.2. ст.32 вказаного Закону у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ, цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1% суми простроченого платежу за кожний день прострочення, шо не може перевищувати 10% суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Таким чином, у разі порушення банком строків щодо виконання ним обов'язку здійснити банківську операцію щодо зарахування грошових коштів на валютний рахунок клієнта підлягає застосуванню відповідальність у виді нарахування пені виключно на підставі статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в України», а не на підставі ч.5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 11липня 2018 року у справі №470/493/17.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки предметом спору є здійснення переказу грошових коштів.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, стороною позивача не було надано ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження своїх доводів та на спростування доказів наданих стороною відповідача.

Апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вказаного позову.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді апелянт не надав будь-яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Разом з тим, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову посилався на Положення про порядок здійснення банками аналізу та перевірки документів (інформації) про фінансові операції та їх учасників затвердженого Постановою правління Національного банку України від 15 серпня 2016 року №369.

При цьому, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що вказане Положення №369 від 15 серпня 2016 року на час виникнення спірних правовідносин - на день подання позивачем платіжного доручення (ID:SW:24J314031429) в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» для перерахування коштів у розмірі 5000 доларів США від 14 березня 2019 року втратило чинність з 07 лютого 2019 року, а тому спірних правовідносин не регулює, а відтак, посилання суду першої інстанції на вказане Положення є помилковим.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2021 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст рішення складено 29 вересня 2022 року.

Головуючий:

Судді: