Справа № 442/7362/21 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/1003/22 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Салата Я.І.,

без участі сторін, розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Коцана Руслана Мар`яновича на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 в її користь заборгованість за договором позики від 18 травня 2016 року, яка складається з основного боргу в сумі 213 160 грн. та трьох процентів річних в сумі 2027,41 грн., а також судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 18 травня 2016 року між нею та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець надав у борг позичальнику (відповідачу) грошові кошти в сумі 202187 грн., що було еквівалентно 8000 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути таку ж суму грошових коштів в строк до 17 травня 2021 року, що підтверджується відповідною розпискою.

Вказувала, що станом на момент подання даного позову відповідач так і не повернув їй позику, та наміру повертати не має.

На думку позивачки, протиправна поведінка відповідача грубо порушує її права та інтереси і оскільки відповідач не бажає вирішити даний спір у позасудовому порядку, то вона змушена звернутися з даним позовом в суд за захистом порушених прав та інтересів.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 березня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 ) основний борг в сумі 202 187 грн., 3% річних 2027 грн. 41 коп. та 2608 грн. 00 коп. судових витрат, а всього 206 822 (двісті шість тисяч вісімсот двадцять дві) гривні 41 копійку.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Коцан Р.М.

В апеляційній скарзі посилається на те, що матеріали справи не містять доказів, які б могли свідчити про передачу коштів ОСОБА_2 відповідачу.

Вказує, що в борговій розписці вказано розмір позики в сумі 202 187 грн., що наводить на висновок. Що сума позики мала б бути в доларах.

Крім цього зазначає, що представник позивачки не зміг чітко пояснити яка саме сума ніби то була передана в позику та в якій саме валюті, що наводить на думку, що жодних коштів від позивачки апелянт не отримував.

Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 березня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 29 вересня 2022 року, є дата складення повного судового рішення 11 жовтня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 18 травня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець надав у борг позичальнику (відповідачу) грошові кошти в сумі 202 187 грн., а позичальник зобов`язався повернути таку ж суму грошових коштів в строк до 17 травня 2021 року, що підтверджується відповідною розпискою, однак як зазначені кошти в розписці, відповідач не повернув у вказаний в розписці строк.

Відповідно до статей 525 та 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ст.ст. 1046, 1047 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно до п.1 ст.1049 діючого Цивільного кодексу України, передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Таким чином, установивши, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами боргового зобов`язання.

При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано Вказане узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 08 жовтня 2020 року по справі № 194/1126/18.

В матеріалах справи містяться як власноручно написана відповідачем розписка, так і укладений сторонами договір позики, що є відповідно до статті 1047 ЦК України підтвердженням передачі та отримання коштів, вказаних у розписці та в договорі позики, з врахуванням також, що позивач підтверджує передачу в позику таких грошей, у позивача наявний оригінал розписки та договору позики, а відповідач не звертався в суд із зустрічним позовом про визнання недійсним договору позики і не ставив під сумнів написання ним розписки і не заперечував підписання ним договору позики.

На підставі вказаних обставин, суд першої інстанції, встановивши наявність оригіналу розписки та договору позики, врахувавши відсутність доказів про сплату боргу по договору позики дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову, шляхом стягнення з відповідача суми позики. Доводи апеляційної скарги висновків суду в цій частині не спростовують.

Разом з тим, суд першої інстанції при визначенні розміру судових витрат дійшов помилкового висновку про необхідність стягнення судового збору у розмірі 2154 грн., виходячи з наступниках обставин.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем встановлено ставку судового збору у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, ціна позову становить 215 389 гривень, 60 копійок, відтак за подання позову підлягав до сплати судовий збір у розмірі 2153 грн. 90 коп.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 березня 2022 року частково задоволено позовні вимоги, шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки суми боргу у розмірі 204 214 грн. 41 коп.

Враховуючи вищенаведені обставини та вимоги закони, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 березня 2022 року в частині визначення розміру судових витрат, шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2042 гривні 15 копійок судових витрат. В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 368, п.п.1.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Коцана Руслана Мар`яновича задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 березня 2022 року в частині визначення розміру судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2042 гривні 15 копійок судових витрат.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 11 жовтня 2022 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.