Номер провадження: 22-ц/813/6884/22
Справа № 496/3144/13-ц
Головуючий у першій інстанції Буран В.М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 13 грудня 2021 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2013 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість у розмірі 22 267,62 грн. за кредитним договором № б/н від 20.04.2007 року та судовий збір у розмірі 229,40 грн., мотивуючи це тим, що 20.04.2007 року до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся відповідач з метою отримання банківських послуг у зв`язку із чим підписав заяву, згідно якої підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Згідно умов даного договору відповідачем було отримано кредит у розмірі 7 000 гривень у вигляді встановлено кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Станом на 31.05.2013 року у відповідача перед банком виникла заборгованість у розмірі 22 267,62 грн., яка до теперішнього часу не погашена, що і стало підставою для звернення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з даним позовом до суду.

Заочним рішення Біляївського районного суду Одеської області від 25.09.2013 року позов було задоволено повністю.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 01.06.2021 року заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 25.09.2013 року скасовано та призначено справу до нового судового розгляду.

У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк», оскільки копія заяви позичальника є лише пропозицією укласти договір кредитування. Заява не містить істотні умови кредитування: строк дії договору, відрізняється сума кредитного ліміту, яка визначена в заяві та в позові, різні процентні ставки. Також згідно заяви, ОСОБА_2 вона була підписана 20.04.2007 року, проте про видачу йому картки відповідач підписався 24.05.2007 року, що не відповідає позовній вимозі про те, що боржник отримав кредит саме 20.04.2007 року. Рахунок заборгованості не може підтверджувати існування боргу, оскільки він не є первинним обліковим бухгалтерським документом, не відповідає ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Представник відповідача вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду, оскільки прострочення заборгованості виникло 31.07.2007 року, а з позовом АТ КБ «Приватбанк» звернувся 27.06.2013 року, при цьому остаточну суму боргу визначено 30.09.2009 року. Посилаючись на постанову ВП ВС № 342/180/17 від 03.07.2019 року зазначає, що Умови та правила надання банківських послуг без підпису відповідача не можуть бути частиною кредитного договору.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 13 грудня 2021 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 6 970 грн. 61 коп. та судовий збір у розмірі 71 грн. 81 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме додані до позову Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати комісії та штрафів, та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування. Оскільки надані суду Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, то відсутні підстави вважати, що сторони погодили сплату відповідачем процентів, сплату комісії та штрафів у випадку порушення зобов`язання. Разом з тим, оскільки відповідач отримав від позивача 6 970,61 грн, то ці кошти, як тіло кредиту, він має повернути.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Біляївського районного суду Одеської області від 13 грудня 2021 року в частині відмови у стягнення процентів скасувати та ухвалити нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 12 296,55 грн відсотків за користування кредитом, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі апелянт вказує на те, що: 1) чинним законодавством не встановлено обов`язковість підписання всіх складових документів, які складають один цілий договір. Узгодження приєднання до них з боку сторони, яка не приймає участі у їх розробці та лише приєднується до них, може відбуватись у будь-якій формі, зокрема, підписанням типового бланку або типової анкети-заяви. З моменту підписання фізичною особою заяви між Банком та клієнтом був укладений договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору. Між сторонами були узгоджені усі істотні умови договору; 2) активація відповідачем картки та користування картковим рахунком свідчать про укладання сторонами кредитного договору.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 ч. 4, п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 5 цієї частини.

Дана справа з ціною позову (22 267,62 грн.) є малозначною, тому вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику його учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

З матеріалів справи вбачається, що:

- 20.04.2007 року відповідач звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 20.04.2007 року, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, викладених на банківському сайті складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві;

- відповідач протягом тривалого часу не повертав Банку кредит та не сплачував проценти, у зв`язку з чим згідно наданого Банком розрахунку заборгованості станом на 31.05.2013 року у відповідача виникла заборгованість у загальному розмірі 22 267,62 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 6970,61 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 12296,55 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом 1463,91 грн., а також штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 1036,55 грн.

Розглядаючи вказану справу, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

З позовної заяви вбачається, що банк просив стягнути відсотки за користування кредитними коштами, за процентною ставкою 36% річних упродовж травня 2007 року по 31.05.2013 року

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» вказувало, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги при визначенні розміру заборгованості за процентами ту обставину, що у підписаній відповідачем анкеті-заяві зазначено базовий розмір процентної ставки - 3% на місяць (36% річних).

З матеріалів справи вбачається, що в анкеті-заяві від 20.04.2007 року, яка містить підпис відповідача ОСОБА_2 дійсно вказаний розмір кредитного ліміту 7 000 грн. та розмір базової процентної ставки - 3% на місяць. Також у заяві є підпис ОСОБА_2 про отримання карти № НОМЕР_1 від 24.05.2007 року. Правильність та достовірність відомостей перевірені та ідентифікація клієнта проведена експертом Кравченком В.Є., підпис якого також міститься в анкеті-заяві (а.с. 10-11).

Оскільки достовірність доданої Банком до позову анкети-заяви про видачу кредиту, отримання карти та встановлення кредитного ліміту, яка містить підпис ОСОБА_2 , останнім належним чином не спростована, обставина фактичної видачі Банком кредиту у вигляді встановлення на отриману відповідачем кредитну карту кредитного ліміту у розмірі 7 000 грн., колегія суддів вважає доведеною.

Також з урахуванням не оскарження в апеляційному порядку відповідачем ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції про стягнення заборгованості за кредитним договором у вигляді тіла кредиту 6 970,61 грн., що не перевищує межі кредитного ліміту 7 000 грн., який Банком встановлений на кредитну карту, користування відповідачем кредитними коштами, колегія суддів вважає доведеним.

За таких обставин, вимога Банку про стягнення процентів за користування кредитом є обґрунтованою, а висновок суду першої інстанції про недоведеність Банком про погодження з відповідачем істотних умов кредитного договору не відповідають встановленим у справі обставинам і не засновані на законодавстві.

При цьому колегія суддів вказує на суперечливість висновку суду першої інстанції, який задовольнив вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту і відмовив у стягненні процентів за користування кредитом з посиланням на непогодження сторонами істотних умов кредитного договору.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

У справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін користування чужими грошовими коштами може використовуватися у двох значеннях: перше значення це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; а друге значення прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Таким чином, наразі правова позиція Великої Палати ВС концептуально зводиться до того, що проценти, які нараховуються за надані в користування грошових коштів поділяються на дві категорії:

проценти за користування кредитом проценти які нараховуються в межах строку кредиту (позики) визначеного в договорі, і такі проценти розуміються як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, і які сплачуються позичальником та порядок виплати яких урегульовано ч. 1 статті 1048 та ч. 1 статті 1054 ЦК України.

проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами проценти які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати яких урегульовано частиною 2 статті 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування.

При цьому Велика Палата ВС наголосила на тому, що у разі сплати процентів за неправомірне користування кредитом, проценти за користування кредитом за той же період часу не сплачуються.

Проценти за правомірне користування грошовими коштами можуть нараховуватись лише в межах визначеного договором строку кредитування. Після спливу строку кредитування, нарахування процентів за користування кредитом припиняється в силу приписів статей 1048, 1054 ЦКУ, що підтверджується висновками Великої палати ВС (пункти 48-55 постанови від 28.03.2018 № 444/9519/12).

Строк кредитування за картковим договором обмежується строком дії кредитної карти, який в даному випадку, як вбачається з доданої Банком довідки співпадає зі строком дії платіжної карти. Погашення заборгованості за кредитним лімітом може здійснюватися, як шляхом внесення коштів на карту клієнтом, так і списання Банком коштів з платіжної карти. (а.с. 11).

Тому в межах строку кредитування для визначення розміру процентів за користування кредитними коштами підлягає застосуванню погоджений розмір 3% на місяць від розміру неповернутого кредиту.

Зі змісту наданого Банком розрахунку вбачається, що тіло кредиту 6970,61 грн. перейшло у стан простроченого 30.09.2009 року.

До матеріалів справи Банком не додано відомостей про строк дії кредитної карти, відомостей про її перевипуск на новий строк та про отримання відповідачем перевипущеної карти.

Не додано таких відомостей позивачем і до поданої ним апеляційної скарги, що позбавляє колегію суддів можливості достовірно та чітко встановити строк кредитування та виходячи з цього перевірити правильність розрахунку нарахованих Банком процентів за користування кредитом за договірною ставкою, погодженою сторонами в анкеті-заяві (% на місяць), яка підлягає застосуванню з 24.05.2007 року і до спливу строку дії кредитної карти, після чого за наявності простроченої заборгованості позивач має право на захист у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України із розрахунку 3% річних, оскільки відсутні докази погодження сторонами розміру процентної ставки, яка має застосовуватися після спливу строку виконання зобов`язання.

Слід зазначити, що в апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» не наведено доводів про строк дії кредитної карти, про її перевипуск тощо.

При таких обставинах, заявлені позивачем вимоги про стягнення процентів, згідно з виконаним Банком розрахунком із застосуванням договірної ставки 3 % щомісячно або 36% річних на загальну суму 12 296 грн. 55 коп., є не доведеними.

Не надання позивачем даної інформації, яка має суттєве значення, унеможливлює і визначення апеляційним судом точної суми заборгованості за процентами, яка підлягає стягненню в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України (із застосуванням точного періоду застосування договірної процентної ставки в межах строку кредитування та процентної ставки в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України після спливу строку дії кредитної карти).

Враховуючи наведене, слід змінити обґрунтування мотивувальної частини рішення суду першої інстанції щодо відмови у вимогах про стягнення процентів і викласти її в редакції цієї постанови.

Таким чином апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення в частині відмови у стягненні процентів змінити з підстав, наведених в цій постанові апеляційного суду, а в іншій частині рішення залишити без змін

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 274, 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 13 грудня 2021 рокув частині відмови у стягненні відсотків змінити та викласти мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч.3 п.2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено: 06.10.2022 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова