Справа № 159/5892/21
Провадження № 2/159/161/22
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2022 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

під головуванням судді Бойчука П.Ю.,

з участю:

секретаря Спасюк К.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у м. Ковелі в спрощеному позовному провадженні з викликом учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , законним представником якого є ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , законним представником якої є ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , законним представником якого є ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , законним представником якого є ОСОБА_12 , про стягнення матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , законним представником якого є ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , законним представником якої є ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , законним представником якого є ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , законним представником якого є ОСОБА_12 , про стягнення матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є потерпілою у кримінальному провадженні за № 0002059, внесеному до ЄРДР від 08.11.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України.

30.09.2021 року дізнавачем СД Ковельського РУП ГУНП у Волинській області Гапіч М.О. було винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, оскільки на момент скоєння кримінального правопорушення неповнолітні відповідачі не досягли віку кримінальної відповідальності.

Позивач вказує, що в ході досудового розслідування встановлено, що 03.11.2019 року о 17 год. по АДРЕСА_1 неповнолітні особи ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 скоїли кримінальне правопорушення шляхом пошкодження стіни сараю та дерев`яної огорожі, іншого майна, незаконно проникли в середину приміщення, однак на момент його скоєння не досягли віку кримінальної відповідальності.

Будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та інше майно належить її брату - ОСОБА_13 , який, згідно з рішення Ковельського міськрайонного суду від 04.11.2004 року, внаслідок психічної хвороби, визнаний недієздатним та над ним встановлена опіка. Опікуном недієздатного ОСОБА_13 є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як зазначає позивач, останній, як потерпілій внаслідок кримінального правопорушення, завдано матеріальної шкоди, яка полягає в наступному: вартість відновлення робіт частини зруйнованої стіни сараю становить 14641,00 грн.; вартість відновлення робіт дерев`яного паркану становить 13664,00 грн.; вартість пошкоджених шляхом злому дерев`яних держаків кувалди 500 грн.; молоток-зубила - 4 шт. по 70 грн., та 2 шт. по 100 грн.; пошкодження балії - 200 грн.; металічної бляхи, яка була прикріплена до забору - 50 грн.; металеві завіси, відламані від дерев`яних дверцят - 2 шт. по 50 грн., а всього на суму 1190 грн.

Таким чином, загальний розмір заподіяної відповідачами матеріальної шкоди, як стверджує позивач, становить 29495,00 грн.

Враховуючи викладене, позивач просила суд стягнути солідарно з відповідачів та їх законних представників на користь позивача матеріальну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, в розмірі 29495,00 грн. та судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.

Ухвалою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08.12.2021 року відкрито провадження в цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Крім цього, відповідачам визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 21.03.2022 року, на підставі поданих відповідачами клопотань, вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомлення (викликом) сторін.

В межах строків, встановлених судом, законним представником ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , законним представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,законним представником ОСОБА_11 - ОСОБА_12 , законним представником ОСОБА_9 - ОСОБА_10 було подано ідентичні за змістом відзиви на позовну заяву.

Заперечуючи у відзивах проти задоволення позовних вимог, законними представниками зазначається, що позивач не є власником майна, що, нібито, було пошкоджене, а тому у останньої не можуть виникати вимоги щодо предмета спору. У вказаних відзивах на позовну заяву робиться висновок про неналежність позивача, з огляду на відсутність факту заподіяння шкоди майну, що належало би ОСОБА_1 , та що було б підставою для відшкодування завданих збитків особисто позивачу.

Крім цього,у вказаних відзивах вказується про недоведення належними та допустимими доказами події, обсягу та розміру заподіяної шкоди.

З огляду на вказане, законні представники, в інтересах відповідачів, просили відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

Позивачем було подано до суду відповіді на вказані відзиви на позовну заяву, якими остання заперечує твердження законних представників відповідачів про те, що остання не наділена правом на відшкодування завданої шкоди. Стверджувала, що вона є потерпілою у кримінальному провадженні за № 0002059 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, а тому, відповідно до ст. 128 КПК України, має право пред`явити позов про відшкодування шкоди, заподіяної діями осіб, які вчинили суспільно небезпечне діяння.

З огляду на викладене, позивач просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник позов підтримали повністю з підстав, наведених в позовній заяві, просили його задовольнити.

Законні представники відповідачів, разом із відповідачами, на переконання суду будучи належним чином повідомленими про факт розгляду справи, в судове засідання не з`явились, клопотань (заяв) про перенесення судового засідання не подали.

У зв`язку із відсутністю обставин, які перешкоджають проведенню судового розгляду справи, враховуючи дійсні обставини справи, керуючись ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності відповідачів та їх законних представників.

Суд, заслухавши позивача та його представника, дослідивши наявні в справі докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення даного позову, з огляду на наступне.

Так, як встановлено в ході розгляду справи, ОСОБА_1 , на підставі постанови слідчого СВ Ковельського ВП ГУНП у Волинській області від 21.11.2019 року, була визнана потерпілою у кримінальному провадженні за № 0002059, внесеному до ЄРДР від 08.11.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України.

30.09.2021 року дізнавачем СД Ковельського РУП ГУНП у Волинській області Гапіч М.О. було винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із встановленою відсутністю складу кримінального правопорушення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, оглянутих в судовому засіданні, зазначена постанова у встановленому законом порядку не оскаржувалась.

З матеріалів зазначеного кримінального провадження судом встановлено, що ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є співвласником, на праві спільної часткової власності в частині 54/200 нерухомого майна, а саме - житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 18404991.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04.11.2004 року ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був визнаний недієздатним внаслідок психічної хвороби.

Крім цього, на підставі рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06.08.2013 року по справі № 159/4689/13, над ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була встановлена опіка та призначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , опікуном.

Завданнями цивільного судочинства, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як встановлено судом, позивач,на підставі постанови слідчого СВ Ковельського ВП ГУНП у Волинській області від 21.11.2019 року, була визнана потерпілою у кримінальному провадженні за № 0002059, внесеному до ЄРДР 08.11.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні, поміж іншого, може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди.

Як встановлено судом, ОСОБА_13 , який є співвласником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на території якого знаходиться сарай та паркан, що, як стверджує позивач, зазнали пошкоджень, було визнано недієздатним та на підставі рішення суду призначено опікуна - ОСОБА_1 , яку було залучено як потерпілу у вказаному кримінальному провадженніна підставі ч. 6 ст. 55 КПК України.

Згідно ч. 1, 2, 7 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

На захист інтересів неповнолітніх осіб та осіб, визнаних у встановленому законом порядку недієздатними чи обмежено дієздатними, цивільний позов може бути пред`явлений їхніми законними представниками.Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Тобто, в межах кримінального провадження, у випадку необхідності захисту інтересів недієздатних осіб, цивільний позов може бути пред`явлений їх законними представниками.

Позивачем здійснювалось посилання у досліджених відповідях на відзиви на позовну заяву на вказані правові норми КПК України, як на підставу для звернення до суду із позовною заявою, що є предметом даного розгляду.

Проте, подібне застосування згаданих правових норм є помилковим, а тому не заслуговує на увагу суду з огляду на наступне.

Після закриття кримінального провадження № 0002059, будучи законним представником (опікуном) власника майна, що могло бути пошкодженим, позивач мала право на звернення до суду із цивільним позовом.

Проте, в даному випадку після закриття кримінального провадження норми КПК України, зокрема ст. 128 КПК України, не підлягають застосуванню, а звернення до суду здійснюється за загальними правилами, передбаченими ЦПК України.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як встановлено судом, позивач є опікуном ОСОБА_13 , що є співвласником майна, яке, як стверджується позивачем було пошкоджено відповідачами, що стало наслідком заподіяння матеріальної шкоди.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 67 ЦК України, опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. Опікун вчиняє правочини від імені та в інтересах підопічного. Опікун зобов`язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного.

Згідно ч. 2 ст. 4 ЦПК України, у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

В даному випадку позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу, що доводив би її право власності або інший охоронюваний законом інтерес на майно, що, нібито, було пошкоджено та що призвело до заподіяння матеріальної шкоди, яка повинна бути відшкодована останній.

Внаслідок пошкодження майна, про що зазначає позивач, матеріальна шкода могла бути завдана власнику такого майна ОСОБА_13 , що є недієздатним та опікуном якого є позивач, а тому позивач мала право на звернення до суду лише в інтересах ОСОБА_13 , як власника майна.

В той же час, позивач, як вбачається з позовної заяви, звернулась до суду в своїх інтересах, як фізична особа, а не в інтересах підопічного ОСОБА_13 .

Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 21.02.1975 року по справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (заява № 4451/70) вказав, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності, як засаду здійснення цивільного судочинства, за якою суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках.

За вказаних обставин, суд доходить висновків про те, що позивачем було заявлено позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням на її користь, за відсутності доведення факту порушення її особистих прав, за захистом яких остання звернулась до суду, а тому такі позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Окремо суд звертає увагу на наступні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи (неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії); б) наявність шкоди (під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст. 22 ЦК України); в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Тобто, у деліктних зобов`язаннях встановлюється презумпція вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин).

Аналогічні роз`яснення містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди».

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

За змістом ч. 4 ст. 12 ЦПК України, визначено, що однією із засад змагальності є принцип, відповідно до якого кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

При цьому, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України).

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду, зокрема, на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

При цьому, доктринально встановлено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

На підставі наявних доказів, судом вставлено дійсність неправомірної поведінки відповідачів щодо нанесення ударів по стіні сараю дерев`яними дошками, про що зазначалось самими відповідачами у досліджених протоколах допиту, проведених в межах закритого кримінального провадження.

В той же час, наявність шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою та вина відповідачів не знаходить належного та достатнього підтвердження зібраними у справі доказами.

ЄСПЛ у рішенні від 23.08.2016 року по справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» (заява № 59166/12) наголошує, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Так, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, допитані в ході досудового розслідування в якості неповнолітніх свідків: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , підтвердили, що останні 03.11.2019 року дійсно перебували у дворі гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , де грали в м`яча. Під час гри, м`яч випадково залетів через пошкоджену стіну сараю, що знаходиться у них на подвір`ї гуртожитку, у середину приміщення. Підійшовши до вже раніше розваленої стіни, вони помітили в середині сараю м`яч, якого не можна було дістати через невелику діру. Тоді вони, думаючи, що сарай нікому не належить почали дерев`яними дошками, які валялися на землі, бити по стіні, яка безперешкодно розвалювалася. Зробивши більшу дірку, діти залізли в середину, де дістали м`яча. Крім цього, в ході вчинення вказаних дій, діти діставали з сараю металеві речі, які в подальшому складали біля стіни сараю. Вказані речі, останні витягали аби роздивитися та звільнити прохід до м`яча.

Усі допитані неповнолітні свідки запевняють, що не мали на меті умисне пошкодження майна та не мали на меті нічого звідти викрадати. В подальшому, діставши м`яч із сараю, неповнолітні свої дії припинили та, будучи поміченими невідомою їм жінкою, розійшлись.

Згідно висновку експерта від 13.09.2021 року № СЕ-19/103-21/353-БТ, на сараї, належного на праві власності ОСОБА_13 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , було пошкодження у вигляді частини зруйнованої стіни. Вартість відновлених робіт вказаного сараю становить 14641,0 грн. На дерев`яному паркані, який огороджує тильну сторону території будинку, належного на праві приватної власності ОСОБА_13 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , було пошкодження у вигляді частини зруйнованого дерев`яного паркану, вартість відновлених робіт якого становить 13664,00 грн.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Судом береться до уваги той факт, що станом на момент виникнення конфліктної ситуації, стан паркану та сараю зафіксований не був. Вперше проведення огляду вказаного майна було проведено органом досудового розслідування 03.03.2020 року, що підтверджується протоколом огляду місця події. Згаданий експертний висновок був підготовлений за наслідком обстеження майна, що було проведено 07.07.2021 року.

Про аналогічні обставини свідчать і фотознімки, долучені відповідачами до матеріалів справи.

На підставі досліджених фотознімків, що наявні у висновку експерта від 13.09.2021 року № СЕ-19/103-21/353-БТ, суд відхиляє можливість наявності причинного зв`язку між ударами, які могли здійснюватись відповідачами по стіні сараю та його зафіксованим станом.

Судом відхиляється висновок експерта від 13.09.2021 року № СЕ-19/103-21/353-БТ, як доказ доведення розміру заподіяної шкоди, адже на підставі нього неможливо дійти обґрунтованих висновків щодо розміру реально заподіяної шкоди в наслідок ударів, які могли здійснюватись відповідачами по стіні сараю, адже оцінка вартості заподіяної шкоди здійснювалась з урахування стану, в якому перебував сарай до 03.11.2019 року та після конфліктної ситуації.

Факт притягнення законних представників неповнолітніх відповідачів до адміністративної відповідальності за неналежне виховання дітей не доводить сам по собі факту заподіяння матеріальної шкоди неповнолітніми.

Крім цього, суд відхиляє твердження позивача та її представника про здійснення крадіжки відповідачами металевих інструментів, що перебували в середині сараю, та їх пошкодження, адже вказане твердження не знайшло свого підтвердження жодним належним, достатнім, достовірним та допустимим доказом.

У рішенні ЄСПЛ від 10.02.2010 року по справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04), суд повторив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ по справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року (заява № 18390/91).

Таким чином, решта доводів позивача та її представника на підтвердження позовних вимог суд відхиляє за безпідставністю.

Аналізуючи все викладене вище в сукупності, суд прийшов до переконання, що позивачем, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, не доведено ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, в той час, як заперечення відповідачів знайшли свої підтвердження в ході судового розгляду справи, що тягне за собою відмову в задоволенні даного позову.

Крім цього, відмовляючи в задоволенні позову, суд на підставі ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України, покладає на позивача понесені нею судові витрати по справі.

На підставі вищевикладеного, на підставі ст.ст. 67, 1166 ЦК України, керуючись ст. 12-13, 19, 77, 78, 82, 141, 258-259, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , законним представником якого є ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , законним представником якої є ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , законним представником якого є ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , законним представником якого є ОСОБА_12 , про стягнення матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 07 жовтня 2022 року.

Головуючий П. Ю. БОЙЧУК