КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6724/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2022 року місто Київ

справа №357/3901/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Державної іпотечної установи на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Ярмоли О.Я., повний текст складено 28 грудня 2021 року у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2021 року позивач Державна іпотечна установа звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором №«40»_09-03/07-МФ-И від 27 березня 2007 року в сумі 1047829,18 грн., яка складається з: суми боргу - 595263,54 грн. та прострочених відсотків - 452565,64 грн.

В мотивування вимог посилалась на те, що 27 вересня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №«40»_09-03/07-МФ-И із Додатковою угодою №1 від 24 грудня 2007 року, Додатковою угодою №2 від 21 березня 2008 року, Додатковою угодою №3 від 21 березня 2008 року, відповідно до яких ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» надало ОСОБА_1 в тимчасове користування кредитні ресурси в сумі 64000 доларів США, з процентною ставкою 14% річних, строком до 25 березня 2022 року.

Вказувала, що кредитні ресурси за вказаним договором були призначені для придбання квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 96,6 кв.м, житловою площею - 51,7 кв.м.

Зазначала, що ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, надавши відповідачу ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі 64000 доларів США, які були сплачені нею за придбану, на підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 2007 року, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 96,6 кв.м, житловою площею - 51,7 кв.м.

Посилалась на те, що одночасно, з укладенням договору купівлі-продажу зазначеної нерухомості, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, за яким ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» прийняв в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 .

Додатково для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №«40»_09-03/07-МФ-И-П від 27 березня 2007року, за яким ОСОБА_2 зобов`язався відповідати перед ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» в повному обсязі за виконання ОСОБА_1 усіх її зобов`язань за вказаним кредитним договором.

Вказувала, що 11 лютого 2015 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та Державною іпотечною установою було укладено договір про відступлення права вимоги №17/4-В, за яким первісний кредитор - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступає, а новий кредитор - Державна іпотечна установа набуває всі права вимоги за кредитним договором №«40»_09-03/07-МФ-И від 27 березня 2007 року, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», за іпотечним договором від 27 березня 2007 року, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», за договором поруки №«40»_09-03/07-МФ-И-П від 27 березня 2007 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит».

Зазначала, що 17 вересня 2015 року було прийнято рішення Національним банком України про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних, тому згідно з п.2.1 договору відступлення права вимоги, вказана вище обставина призвела до набрання 17 вересня 2015 року чинності договору відступлення права вимоги №17/4-В.

Посилалась на те, що станом на час набрання чинності вказаного договору відступлення права вимоги, залишок основних зобов`язань боржника ОСОБА_1 складав 27277,39 доларів США, що становило 595263,54 грн. у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ, станом на 17 вересня 2015 року.

Вказувала, що Державна іпотечна установа обчислювала заборгованість за кредитним договором в національній валюті України - гривні, починаючи з дати набрання чинності договором відступлення, тобто з 17 вересня 2015 року, та стверджує, що від ПAT «Банк Фінанси та Кредит» грошових коштів на її рахунки в погашення заборгованості за кредитним договором №«40»_09-03/07-МФ-И від 27 березня 2007 року не надходило.

Зазначала, що позивач обрахував відсотки за користування кредитом за період з 17 вересня 2015 року по 22 січня 2021 року на суму 452565,64 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2021 року у задоволенні позову Державної іпотечної установи відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач Державна іпотечна установа подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просила оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що судом першої інстанції було порушено вимоги ст.267 ЦПК України, а саме не визнано суму заборгованості відповідачів перед позивачем і не визнано вимоги позивача щодо розміру заборгованості відповідачів обгрунтованими та доведеними.

Вказувала, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивач, набуваючи 17 вересня 2015 року право вимоги за кредитним договором №«40»_09-03/07-МФ-И від 27 березня 2007 року, беззаперечно був обізнаний щодо порушення відповідачами своїх зобов`язань, міг бути обізнаний про вимоги попереднього кредитора до відповідачів, якими було змінено строк дії договору.

Зазначала, що Державна іпотечна установа набула права вимоги тільки в частині зобов`язань відповідачів за кредитним договором, а саме на залишок заборгованості за основним договором в сумі 27277,39 доларів США, який є поточною заборгованістю за кредитним договором, що не відноситься до простроченої заборгованості, а отже права на позов з моменту відступлення права вимоги у нового кредитора не виникало.

Посилалася на те, що позивачу з 17 вересня 2015 року було відомо про поточну заборгованість відповідачів за кредитним договором, але станом на 17 вересня 2015 року не було відомо про наявність у відповідача прострочення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором.

Вказувала, що змінюючи умови кредитного договору, шляхом направлення 21 квітня 2015 року відповідачам вимог за №9-244200/24363 і №9-244200/24364 про повернення кредитних коштів у розмірі 1129032,29 грн., звільнення квартири достроково, банк діяв у власних інтересах і в порушення умов договору застави, про що не було і не могло бути відомо Державній іпотечній установі.

Зазначала, що Державна іпотечна установа не надавала письмової згоди банку на внесення змін до кредитного договору «40»_09-03/07-МФ-И від 27 березня 2007 року, щодо зміни терміну повернення кредитних коштів, не уповноважувала банк звертатись із вимогами до боржників про дострокове повернення кредитних коштів за цим кредитним договором і звертатись до суду із вимогами про звернення стягнення на предмет застави.

Посилалася на те, що вимоги банку №9-244200/24363 і №9-244200/24364 від 21 квітня 2015 року не є підставою для початку відрахування строку позовної давності та не впливають на обов`язки боржника за кредитним договором і на їх чинність.

Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Позивач та відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

А відтак, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися в судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що первинний кредитор ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» змінив строк виконання основного зобов`язання надіславши вимогу від 21 квітня 2015 року позичальнику ОСОБА_1 про дострокове повернення всієї суми боргу, проте Державна іпотечна установа звернулась із позовом про стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками лише у квітні 2021 року, тобто зі спливом позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у стягненні відсотків, у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 27 березня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № «40»_09-03/07-МФ-И.

Згідно п. 2.1 кредитного договору Банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 64 000,00 доларів США з оплатою по процентній ставці 14 процентів річних.

Позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором до 25 березня 2022 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Позичальник зобов`язується щомісяця в термін до 15 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредитних ресурсах у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за цим договором становить 852,31 доларів США. У складі ануїтетного платежу також сплачуються проценти за користування кредитними ресурсами. Зазначений розмір ануїтетного платежу може бути змінений за згодою сторін (п. 3.2 кредитного договору).

Позичальник сплачує проценти щомісяця, у строк до 15 числа кожного місяця, у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого встановлений п. 3.2 цього договору. У зазначений термін сплачуються проценти, нараховані за попередній календарний місяць (п. 4.3 кредитного договору).

24 грудня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, в якій сторони, зокрема, виклали п. 3.2 кредитного договору в наступній редакції: позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 25 березня 2022 року. Позичальник зобов`язується щомісяця в термін з «01» по «10» числа (включно) кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредитних ресурсах згідно графіка погашення кредиторської заборгованості.

21 березня 2008 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору , в якій сторони, зокрема, виклали п. 4.3 кредитного договору в наступній редакції: позичальник у складі щомісячного платежу за кредитом сплачує щомісяця, у строк з «1» по «15» число(включно) кожного місяця, проценти за користування кредитними ресурсами в розмірах, зазначених у графіку зниження розміру заборгованості.

20 серпня 2012 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 3 до кредитного договору, в якій сторони, зокрема, виклали п. 3.2 кредитного договору в наступній редакції: позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до «25» березня 2022 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Позичальник зобов`язується щомісячно в термін з 1 до 15 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредитних ресурсах у складі ануїтеьного платежу, розмір якого за цим договором в період з 20 серпня 2012 року по 25 березня 2022 року становить 449,63 долари США відповідно до Графіку зниження розміру заборгованості, який є невід'ємною частиною цього договору. Останню сплату щомісячного платежу по погашенню позичкової заборгованості позичальник зобов`язується здійснити не пізніше 25 березня 2022 року. В період з 20 серпня 2012 року по 10 лютого 2014 року додатково до розміру щомісячного платежу позичальник зобов`язується щомісяця, в термін до 10 числа кожного місяця, здійснювати погашення нарахованих та неоплачених відсотків за користування кредитними ресурсами рівними частинами по 71,56 доларів США. Зазначений розмір ануїтетного платежу може бути змінений за згодою сторін.

Виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором згідно з п.5.1 кредитного договору забезпечується іпотекою нерухомого майна - трьохкімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 96,6кв.м., житловою площею - 51,7 кв.м.

ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, надавши ОСОБА_1 кредит в сумі 64 000,00 доларів США.

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 березня 2007 року, укладеного між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Шелудченко О.С. за реєстровим № 814 від 27 березня 2007 року, ОСОБА_1 придбала квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

27 березня 2007 року, в забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір, за яким ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» прийняло в іпотеку квартиру під номером АДРЕСА_2 .

Для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки від 27 березня 2007 року.

Відповідно до п.1.1 договору поруки, ОСОБА_2 зобов`язався відповідати перед ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» в повному обсязі за своєчасне виконання ОСОБА_1 усіх її зобов`язань за кредитним договором №«40»_09-03/07-МФ-И від 27.03.2007 року.

У випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (п.2.1 договору поруки).

Відповідно до п.5.1 договору поруки визначено, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором не заявив позовні вимоги до поручителя.

Крім того, п.6.2 договору поруки визначено, що вказаний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.

11 лютого 2015 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та Державною іпотечною установою укладено договір про відступлення прав вимоги №17/4-В, згідно п.1.2 якого передбачено, що первісний кредитор - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступає, а новий кредитор - Державна іпотечна установа набуває всі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо), вказаними у додатках цього договору.

Згідно додатку №1 до договору відступлення прав вимоги №17/4-В від 11 лютого 2015 року, Державна іпотечна установа набула права вимоги за кредитним договором № «40»_09-03/07-МФ-И від 27 березня 2007 року, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», за іпотечним договором від 27 березня 2007 року, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», за договором поруки №«40»_09-03/07-МФ-И-П від 27 березня 2007року, укладеним між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит».

Згідно з п.2.1 договору відступлення пункт 1.2 договору набирає чинності в день прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Відповідно до п.1.4 договору відступлення права вимоги №17/4-В на дату набрання чинності пунктом 1.2 договору вартість прав вимоги визначається як загальна сума заборгованості первісного кредитора за кредитним договором, зазначеної у вимозі про погашення заборгованості за фінансовим кредитом, надісланій первинному кредитору новим кредитором.Загальна сума заборгованості первісного кредитораза кредитним договором складається з непогашеної суми основного боргу, суми нарахованих процентів, суми розрахованих пені і штрафів.

Постановою Національного банку України від 17 вересня 2015 року №612 АТ «Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Згідно з довідкою про залишки заборгованості за кредитом, наданою позивачу АТ «Банк «Фінанси і Кредит», залишок основних зобов`язань боржника ОСОБА_1 у валюті кредиту станом на 17 вересня 2015 року становить 27 277,39 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить595 263,54грн.

16 жовтня 2015 року Державною іпотечною установою на адресу ОСОБА_1 було відправлено повідомлення №7241/2 від 15 жовтня 2015 року про те, що з 17 вересня 2015 року Державна іпотечна установа є єдиними кредитором ОСОБА_1 відповідно до умов кредитного договору та договору про відступлення прав вимоги №17/4-В від 11 лютого 2015 року. Даним повідомленням ОСОБА_1 застережена від оплати будь-яких коштів в погашення боргу на рахунки первісного кредитора.

Згідно наданого Державною іпотечною установою розрахунку заборгованості, у ОСОБА_1 утворилась заборгованість, яка станом на 22 січня 2021року складає 1 047 829,18 грн., з яких: основний борг - 595 263,54грн., прострочені відсотки за користування кредитом з 17 вересня 2015 року по 22 січня 2021 року - 452 565,64грн.

Відповідачі не заперечували про наявність заборгованості за кредитним договором та не спростували її розмір жодним доказом.

AT «Банк Фінанси та кредит» 21 квітня 2015 року направляло відповідачам дві вимоги в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку», та в порядку ст.109 ЖК України за №9-244200/24363 року та за №9-244200/24364 про повернення кредитних коштів у розмірі 1 129 032, 29 грн., звільнення квартири.

В серпні 2015 року AT «Банк Фінанси та кредит» звернулося до Білоцерківського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення та 09 грудня 2015 року Білоцерківським міськрайонним судом було відкрито провадження за вказаним позовом AT «Банк Фінанси та кредит» у справі №357/15526/15ц, а 22 березня 2016 року даний позов було залишено без розгляду за заявою позивача.

Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (положення статті 611 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Встановлено, що умовами кредитного договору передбачено строки виконання позичальником зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів (до 15 числа кожного місяця).

Таким чином, умовами кредитного договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору (до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань)сторони встановили строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Встановлено, що у результаті неналежного виконання боржником своїх зобов'язань утворилася заборгованість і 21 квітня 2015 року банк(первісний кредитор) на підставі частини другої статті 1050 ЦК України та пункту 3.4. кредитного договору направив ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредитних коштів, скориставшись своїм правом пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Отже, направивши 21 квітня 2015 року дану вимогу, банк змінив строк кредитування.

З позовом Державна іпотечна установа звернулася лише12 квітня 2021 року

Таким чином, приймаючи до уваги, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачкою своїх зобов`язань за кредитним договором у неї утворилась заборгованість за тілом кредиту у розмірі 595 236,54 грн., направивши 21 квітня 2015 року вимогу банк (первісний кредитор) змінив строк кредитування, відповідачкою в суді першої інстанції заявлено про застосування позовної давності, з позовом до суду Державна іпотечна установа звернулася лише 12 квітня 2021 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Однак, відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по відсоткам у зв`язку з пропуском строку позовної давності, суд першої інстанції не звернув увагу на наступне.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Відповідно до п.3.4 кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів, сплати нарахованих процентів по них, у випадку якщо позичальник в період дії цього договору порушував будь-які умови цього договору, у тому числі: позичальник несвоєчасно або не в повному обсязі здійснював зарахування грошових коштів на погашення заборгованості за кредитом та/або на сплату процентів і комісійної винагороди, відповідно до пунктів 3.2, 4.3,4.4, 4.7, 4.8.

Як вбачається з вимоги, банк вимагав протягом 30 банківських днів з моменту отримання даної вимоги повернути кредитні кошти та погасити виниклу заборгованість у розмірі 1 129 032,29 грн.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 пояснила, що відповідач ОСОБА_2 отримав вимогу банку від 21 квітня 2015 року - 23 квітня 2015 року. Отримавши вказану вимогу банку ОСОБА_2 повідомив про це відповідача ОСОБА_1 , яка 15 травня 2015 року звернулася безпосередньо до відділення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та наручно отримала вимогу в порядку ст.35 Закону України «Про іпотеку» та вимогу про повернення кредитних коштів.

Доказів про те, що вимоги були виконані, матеріали справи не містять.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. При цьому суд зазначив, що кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки.

Звернувшись до позичальника із вимогою про дострокове погашення кредитної заборгованості, банквідповідно до правил частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому нарахування заборгованості по відсоткам після зміни строку дії кредитного договору є неправомірним.

Враховуючи наведене, з 31-го дня, рахуючи з дня отримання цієї вимоги позичальником, тобто з 15 червня 2015 року, банк втратив право нараховувати передбачені кредитним договором проценти за користування кредитом.

При таких обставинах позовні вимоги в частині стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, нарахованих після 14 червня 2015 року, не підлягають задоволенню у зв`язку з їх безпідставністю.

Державна іпотечна установа просила стягнути заборгованість по відсоткам у розмірі 452 565,64 грн., яка нарахована з 17 вересня 2015 року по 22 січня 2021 року.

Таким чином, підставою для відмови у задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості по відсоткамє те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.

Тобто, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, не підлягають задоволенню у зв`язку з їх безпідставністю.

Суд першої інстанції не урахував, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом з підстав пропуску строку позовної давності, тоді як такі вимоги є безпідставними.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було порушено вимоги ст.267 ЦПК України, а саме не враховано суму заборгованості відповідачів перед позивачем і не визнано вимоги позивача щодо розміру заборгованості відповідачів обгрунтованими та доведеними, оскільки суд першої інстанції відмовивши у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка складається з заборгованості по тілу та відсоткам за користування кредитом, виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, відтак суд вважав вимоги позивача обґрунтованими та доведеними.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивач, набуваючи 17 вересня 2015 року право вимоги за кредитним договором №«40»_09-03/07-МФ-И від 27 березня 2007 року, беззаперечно був обізнаний щодо порушення відповідачами своїх зобов`язань, міг бути обізнаний про вимоги попереднього кредитора до відповідачів, якими було змінено строк дії договору, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такий висновок суду ґрунтується на встановлених судом обставинах та наявних у справі доказах. Колегія суддів зауважує, що АТ «Банк «Фінанси та Кредит» у листопаді 2015 року надав Державній іпотечній установі довідку про залишки заборгованості по іпотечний кредитам станом на 17 вересня 2015 року, з якої вбачається, що залишок заборгованості боржника ОСОБА_1 у валюті кредиту станом на 17 вересня 2015 року становить 27 277,39 доларів США, а у гривневому еквіваленті - 595 263,54 грн., що свідчить про обізнаність позивача щодо невиконання відповідачами зобов`язань за кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що змінюючи умови кредитного договору, шляхом направлення 21 квітня 2015 року відповідачам вимог за №9-244200/24363 і №9-244200/24364 про повернення кредитних коштів у розмірі 1 129 032,29 грн., звільнення квартири достроково, банк діяв у власних інтересах і в порушення умов договору застави, про що не було і не могло бути відомо Державній іпотечній установі, колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на те, що Державна іпотечна установа не надавала письмової згоди банку на внесення змін до кредитного договору «40»_09-03/07-МФ-И від 27 березня 2007 року, щодо зміни терміну повернення кредитних коштів, не уповноважувала банк звертатись із вимогами до боржників про дострокове повернення кредитних коштів за цим кредитним договором і звертатись до суду із вимогами про звернення стягнення на предмет застави, оскільки будь-яких змін до кредитного договору сторони не вносили, а направлення вимоги позичальнику та поручителю про дострокове повернення кредитних коштів не є внесенням змін до умов кредитного договору, оскільки зміни до кредитного договору вносяться шляхом укладення додаткових угод до договору.

Згідно з п.2 ч.1 ст.374 ЦПК суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.4 ст.376 ЦПК зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відмову у задоволенні позову, однак помилково мотивував своє рішення, то рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Державної іпотечної установи - задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2022 року.

Головуючий:

Судді: