Провадження № 2/344/375/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» жовтня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Шамотайло О.В.

секретаря Устинської Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Івано-Франківського МНО Кочан Майя Вікторівна, Південне-західне Міжрегіональне управління Міністерства юстиції про визнання заповіту недійним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з вказаним позовом до відповідача мотивуючи свої вимоги тим, що він після смерті свого рідного брата - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до нотаріуса про прийняття спадщини, однак заяву було приєднано до матеріалів справи, а позивачу стало відомо, що ОСОБА_3 заповідав все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все, що належатиме йому на день смерті - ОСОБА_2 . Позивач вважає, що заповіт, який посвідчений 22.05.2017 приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу по реєстровому №660 Кочан М.В. від імені ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 недійсним, оскільки укладаючи оспорюваний заповіт ОСОБА_3 не усвідомлював та не міг усвідомлювати значення своїх дій, оскільки заповів своє майно сторонній людині з якою не перебував у сімейних відносинах та яка не мала до нього жодного відношення. За таких обставин, позивач вважає, що відповідно до ст. 1257 ЦК України волевиявлення ОСОБА_3 не могло бути вільним і не відповідало його волі, а тому просить позов задовольнити.

Не погоджуючись із позовними вимогами сторона відповідача скористалася своїм правом подала відзив на позов, за замістом якого вказала, що 05.02.2013 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який був 03.07.2018 розірвано. 22.05.2017 ОСОБА_3 склав заповіт на користь ОСОБА_2 і його волевиявлення було добровільним, психічними розладами не страждав. Сторона відповідача просила в задоволенні позову відмовити повністю, вказавши, що позовні вимоги є безпідставними.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак подав заяву та зазначив, що не заперечує проти розгляду справи за його відсутності.

Відповідач в судове засідання не з`явився, його представник подав заяву в якій просив розглядати справу без участі сторони та підтримав позицію, викладену у відзиві, просив в задоволенні позову відмовити.

Згідно з ч.3 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Проаналізувавши та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши також правові норми, які регулюють спірні правовідносини, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Слід констатувати, що правовідносини, пов`язані із спадкуванням, врегульовані Цивільним кодексом України.

Так, спадкування має здійснюватися за законом або за заповітом відповідно до ст. 1217 ЦК України.

Відповідно до змісту положень ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Реалізуючи бажання вступити у спадщину спадкоємець протягом 6 місяців від дня смерті спадкодавця повинен прийти до нотаріуса за місцем настання смерті спадкодавця і подати заяву про свій намір прийняти спадщину. Якщо цей строк пропущений, то потенційному спадкоємцю доведеться звернутися в суд і доводити, що такий строк пропущено із поважних та об`єктивних причин. Спадкоємці, які не заявили про своє бажання вступити у спадщину у 6-місячний строк, вважаються такими, що відмовилися від неї.

При цьому, законодавець передбачив типи спадкування, як за законом так і за заповітом. У заповіті спадкодавець має право зазначити будь-яких осіб у якості своїх спадкоємців, а також можливість конкретизувати кому і яке майно повинно належати після його смерті. У випадку існування заповіту, спадкодавці за законом, якщо це різні особи, позбавляються права на спадок. Винятком з правила є малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Якщо ж заповіт відсутній, то спадкують майно померлого його родичі відповідно до черговості, встановленої законом.

Існує п`ять черг спадкоємців за законом, перша черга спадкоємців за законом це діти спадкодавця, зокрема зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той із подружжя, який його пережив, та батьки; до другої черги спадкоємців за законом належать рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід (і з боку батька, і з боку матері); до третьої черги спадкоємців за законом відносяться рідні дядько та тітка спадкодавця; до четвертої черги спадкоємців за законом включено осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, а п`ята черга спадкоємців за законом - це інші родичі спадкодавця включно до шостого ступеня споріднення, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення, також у п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї.

Згідно із п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» , справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК. Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги.

Як вбачається із матеріалів справи було складено заповіт і ОСОБА_3 заповідав на користь ОСОБА_2 все належне йому майно, позивач же належить до другої черги спадкоємців за законом і міг би успадковувати у власність майно померлого спадкодавця у тому випадку, якщо б не було заповіту чи інші родичі померлого з першої черги були відсутні або відмовилися б вступати у спадок.

Судом встановлено, що померлий періодично хворів, однак докази того, що він не усвідомлював та не міг усвідомлювати значення своїх дій в матеріалах справи відсутні.

Так, судом встановлено, що 22.05.2017 ОСОБА_3 склав заповіт на користь ОСОБА_2 , заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. (а.с.71).

Як вказує постанова Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» від 30.05.1997 року № 7, що у разі коли необхідність експертного висновку обумовлена обставинами, викладеними у позовній заяві, чи поданими доказами, суддя має призначати експертизу, як правило, при підготовці справи до судового розгляду, враховуючи при цьому думку осіб, які беруть участь у справі.

Тако ж відповідно до вказаної вище постанови, суд розглядає справу на підставі наявних доказів, при цьому вказуючи на те, що в інший спосіб встановити конкретні обставини, необхідні для вирішення позовних вимог по суті за позовом без експертного висновку неможливо.

Відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

В даній справі сторона позивача подала суду клопотання про призначення експертизи, та просила його задовольнити, проведення експертизи доручити експертам Івано-Франківського обласного клінічного психоневрологічного диспансеру (76009, м. Івано-Франківськ, вул. Софіївка, 39), а представник відповідача проти поданого клопотання заперечив, оскільки матеріалами справи не доведено наявності підстав вважати, що померлий не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, однак у випадку, якщо суд вважатиме за необхідне призначити таку експертизу просили її проведення доручити експертам КП «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня імені академіка О.І. Ющенка» (м. Вінниця, вул.. Пирогова, 109 ). Інші учасники не прибули в судове засідання та не висловлювалися по суті клопотання.

Ухвалою суду від 05.05.2021 клопотання представника позивача про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи було задоволено частково. Судом призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання: «- Чи усвідомлював значення своїх дій та чи міг керувати ними померлий ОСОБА_3 на час складання заповіту 22 травня 2018 року?

- Чи страждав померлий ОСОБА_3 станом на 22 травня 2018 року будь-якими психічними захворюваннями?»

Проведення експертизи було доручено експертам Комунального некомерційного підприємства «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради (адреса: 76011, Івано-Франківська обл., місто Івано-Франківськ, вулиця Медична, будинок 15).

Згідно із висновком судово-психіатричного експерта від 23.12.2021 №311/2021 (а.с. 146-154) по матеріалам даної цивільної справи, експерт Комунального некомерційного підприємства «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради дійшов до наступного висновку з приводу питань, які були поставлені судом на його вирішення:

«підекспертний ОСОБА_3 станом на 22 травня 2018 року будь яким психічним захворюванням не страждав. За своїм психічним станом ОСОБА_3 усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними під час складання заповіту 22 травня 2018 року» (а.с.154).

Згідно з ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно з ч.1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

При житті ОСОБА_3 заповів усе належне йому майно відповідачу, що вбачається із оспорюваного заповіту від 22.05.2017.

Відповідно до ст.ст.1233,1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Ст.215 ч.1 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу.

Згідно з ч.2 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Саме на цю обставину недійсності заповіту і посилається позивач.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК Ураїни правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Щодо недійсності заповіту, як зазначає позивач, то слід вказати таке.

Особливостями заповіту є те, що він являє собою особисте волевиявлення особи на випадок її смерті, тобто особисте розпорядження особи щодо переходу на випадок її смерті права власності на належне їй майно до інших осіб. Ця угода укладається лише від імені фізичної особи, в письмовій формі із зазначенням місця і часу її укладення, підписується особисто заповідачем і нотаріально посвідчується.

Відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст.207 ЦК України. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, службовими особами, визначеними у стст.12511252 ЦК України. Заповіти підлягають державній реєстрації.

Оспорюваний заповіт складено із додержанням письмової форми, особисто підписано заповідачем посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу по реєстровому Кочан М.В. та зареєстровано в реєстрі за №660.

Отож з наявних у справі доказів дійти переконливості щодо недійсності складеного заповіту у суду не має жодних підстав, такі твердження сторони позивача суд вважає хибними.

Заповідач чітко висловив свій намір на укладення заповіту з призначенням спадкоємця після своєї смерті, при укладенні заповіту волевиявлення заповідача було вільним, відповідало його волі, матеріалами справи спростовано, що заповідач не міг розуміти значення своїх дій та/або керувати ними, заповіт посвідчений відповідною посадовою особою, прочитаний уголос заповідачем до підписання і власноручно ним підписаний.

Таким чином, судом встановлено, що оспорюваний заповіт було складено та посвідчено у повній відповідності з вимогами чинного законодавства, волевиявлення заповідача було вільним, без будь-якого примусу.

Покликання позивача про те, що сападкоємцем померлого мав бути позивач за законом, суд до уваги не приймає, оскільки своє волевиявлення ОСОБА_3 висловив в оспорюваному заповіті. Сама ж по собі незгода позивача із наведеними вище фактами не може бути підставою для задоволення заявлених позовних вимог.

Статтею 12 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, а також підсумовуючи все наведене суд констатує про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Судові ж витрати підлягають розподілу в порядку ст 141 ЦПК України з урахуванням заяви сторін відповідно до положень ч.8 зазначеної статті.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 76, 258, 263-265, 354 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовної заяви - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.В. Шамотайло