Провадження № 2-з/522/334/22
УХВАЛА

05 жовтня 2022 року Приморський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого-судді Чернявської Л.М.,

за участі секретаря судових засідань Тофан Л.Р.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову (в порядку п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України),

встановив:

03 жовтня 2022 року до Приморського районного суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову (в порядку п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України), в якій просить:

-Накласти арешт на квартиру загальною площею 37, 6 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 );

-Заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав, зокрема міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції реєстрації, здійснювати будь-які реєстраційні дії та/або вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щодо квартири загальною площею 37, 6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна , яка належить 6на праві приватної власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

В обґрунтування заяви зазначено, що ОСОБА_1 планує звернутись до суду з позовною заявою з матеріально-правовою вимогою до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у сумі 100 000, 00 доларів США основного боргу, 6 000, 00 доларів США суми 3% річних. Заявник зазначає, що забезпечення позову у формі накладення арешту на майно, а саме квартиру ОСОБА_2 , розташованої за адресою: АДРЕСА_1 є тимчасовим заходом на період до набрання законної сили судового рішення; до набрання законної сили судового рішення таке житло залишається бути у власності, володінні та користуванні ОСОБА_2 .. Також зазначив, що у ОСОБА_2 це не єдине житло.

Невиконання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором позики від 03.08.2020 року, відсутність у відповідача стабільних та достатніх для сплати суми боргу за укладеним договором позики від 03.08.2020 року джерел доходів, розпродаж ним майна та оформлення документів з метою виїзду за кордон, у сукупності з тим, що ОСОБА_2 не зареєстрований у квартирі, на яку пропонується накласти арешт у своїй сукупності є достатніми підставами для задоволення відповідної заяви.

Ухвалою суду від 04 жовтня 2022 року заяву призначено до розгляду на 05 жовтня 2022 року без виклику сторін по справі.

Розглянувши матеріали заяви про забезпечення позову, суд приходить до висновку, що вказана заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

У відповідності до ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Вирішення питання про забезпечення позову потребує зваженого підходу, оскільки забезпечення позову має відповідати тій цілі, для якої такий захід слугує, а не бути інструментом зловживання процесуальними правами.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Метою процесуального інституту забезпечення позову є створення необхідних умов для повного та своєчасного виконання судових рішень. Водночас, зазначений інститут не може використовувались для створення умов або усунення перешкод в ухваленні бажаного для однієї зі сторін рішення.

Відповідно до ст. 150 Цивільного процесуального кодексу України, позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд не вирішує спір по суті та не перевіряє обґрунтованість позовних вимог.

Звертаючись з відповідною заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, на підтвердження своїх доводів, заявник жодного доказу, який би давав змогу вважати та встановити судом, що квартира загальною площею 37, 6 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Слід зазначити, що квартира загальною площею 37, 6 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна не є предметом майбутнього спору і не підлягатиме передачі позивачу у разі задоволення позову.

У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку, що заявником не надано до суду доказів, які б свідчили про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 , не надано відомостей про власника майна, на яке заявник просить накласти арешт, суд вважає що даний вид забезпечення позову шляхом арешту зазначеного майна не є співмірним із заявленими вимогами.

При цьому суд приймає до уваги що заявником не обґрунтовано застосування саме такого виду забезпечення позову, оскільки заявлено вимогу про стягнення коштів з відповідача.

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У зв`язку з наведеним суд не вбачає підстав для забезпечення позову, про намір подання якого заявлено ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 149, 150, 153 ЦПК України, суд,

постановив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову (в порядку п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України) - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали.

Суддя Чернявська Л.М.