КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27вересня 2022 року місто Київ.

Справа 369/466/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8848/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Желепи О.В.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання Вєтчінової О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу адвоката Баховського Михайла Михайловича , подану в інтересах ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2022 року(ухваленого в складі судді Волчко А.Я.)

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 . ОСОБА_3 про скасування запису про державну реєстрацію права власності та витребування з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування запису про реєстрацію права власності та витребування з чужого незаконного володіння.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що 23.08.2013 року між ОСОБА_1 та забудовником ОСОБА_2 було укладено попередній договір, відповідно до якого - сторони зобов`язуються в майбутньому, на умовах і в порядку визначених цим договором укласти і належним чином нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу (надалі - Основний договір) житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 , загальною вартістю 409 537,50 грн., який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасюком М.В. зареєстровано в реєстрі за № 1577.

Після чого ОСОБА_1 на підтвердження своїх намірів щодо укладання основного договору в майбутньому передав в якості гарантійних забезпечувальних коштів суму в розмірі 15 000,00 доларів США, так як іншу частину коштів зобов`язався сплатити в подальшому. Крім цього, відповідно до умов вказаного попереднього договору, а саме пункту 6.1 зазначено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами, і діє до укладання основного договору, але не пізніше 30.07.2014 включно. В подальшому, 10.06.2014 року, між ним та ОСОБА_2 складено та підписано акт приймання-передачі вказаної квартири. Відповідно до попереднього договору від 23.08.2013 року ОСОБА_2 має намір у майбутньому укласти договір купівлі-продажу житлового приміщення - кв. АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_4 отримав вищевказану квартиру, загальною площею 74 квадратних метрів. Крім цього, ОСОБА_2 не заперечував проти початку ремонтних робіт ОСОБА_1 до проведення повного розрахунку за умовами попереднього договору.

Однак, з того часу та по теперішній час основний договір купівлі-продажу вказаної квартири укладено та підписано не було. Зі слів відповідача ОСОБА_2 спочатку основний Договір не був укладений в строки визначені договором через не введення будинку в експлуатацію, а потім через зміну забудовника.

В лютому 2020 року позивачу стало відомо, що на підставі підроблених документів, право власності на спірну квартиру зареєстровано на ОСОБА_3 на підставі рішення №48809650 від 23.09.2019 року державного реєстратора Боярчук В.Ю. Комунального підприємства Київської обласної ради "Північне бюро технічної інвентаризації.

Згідно наданих на реєстрацію документів, начебто, 19.10.2014 року ОСОБА_5 на підставі виданої від ОСОБА_2 на його ім`я нотаріальної довіреності від 23.07.2013 року уклав договір № 11-2-42 на пайову участь у будівництві та акт приймання-передачі щодо кв. АДРЕСА_3 з покупцем - ОСОБА_3 . В подальшому, на підставі вище вказаних укладених правочинів, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, державним реєстратором Боярчук В.Ю. проведено реєстрацію права власності на дану квартиру за ОСОБА_3 .

Крім очевидних ознак підробки вищевказаних документів, слід врахувати, що вони складені через 14 місяців після набуття на спірну квартиру майнових прав позивачем.

Протягом лютого-липня 2020 року невідомими особами вчинено дії спрямовані на заволодіння квартирою позивача, були пошкоджені замки, припинено (відрізано) постачання електроенергії. Через погрози та тиск 26.05.2020 року було написано розписку відповідно до якої ОСОБА_6 - дружина ОСОБА_1 даною розпискою зазначила, що протягом місяця, саме до 26.06.2020 року зобов`язується взяти обов`язок на себе придбати квартиру за обговореною сторонами сумою 18 000 доларів США, цим саме підтвердивши факт не укладання основного договору та не виконання усіх вимог відповідно до раніше укладеного попереднього договору від 23.08.2013 року.

За вказаними фактами підробки Документів, шахрайства, самоправства та вимагання Києво-Святошинським управлінням поліції ГУ НП в Київській області розслідується декілька кримінальних проваджень.

14.07.2020 року ОСОБА_1 надійшов лист від ОСОБА_3 , в якому вона просила звільнити спірну квартиру, у зв`язку з тим, що вона є її власником.

28.07.2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою щодо усунення перешкод в користуванні квартирою, шляхом виселення ОСОБА_1 з вказаної квартири.

Позивач просив скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 29 березня 2016 року за № 14203294. Також, витребувати у ОСОБА_3 у власність ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, квартиру загальною площею 74 (кв.м), житлова площа 40 (кв.м) за адресою АДРЕСА_4 . Та, визначити порядок виконання судового рішення, вказавши, що воно є підставою внесення запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно реєстрації номер об`єкта нерухомого майна 224, квартира загальною площею 74 (кв.м) , жилою площею 40 (кв.м) за адресою АДРЕСА_4 .

Рішенням Києво-Святошинського суду Київської області від 24 червня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив про його скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, скасування реєстрації права власності на спірне майно та витребування квартири на користь позивача. В скарзі адвокат посилається на те, що право власності на спірну квартиру позивача є доведеним, попередній договір, відповідно до якого до позивача мала перейти у власність спірна квартира розірваний не був, недійсним не визнавався, а тому реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачкою ОСОБА_3 , після того, як відповідач ОСОБА_2 за актом прийому-передачі передав квартиру позивачу, є порушенням прав останнього. Суд помилково не врахував правові позиції в справі 359/5719/17. Суд безпідставно не встановив, що у позивача виникли права інвестора на спірну квартиру в день укладення ним попереднього договору, який має право вимагати повернення йому про інвестованого майна. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року, справа № 360/2100/15-ц, та від 22 січня 2020 року в справі № 360/1970/17. Суд безпідставно не витребував майно на користь позивача на підставі ст. 388 ЦК України, яке вибуло з його власності поза його волею, та не застосував висновки викладені в Постанові Великої палати від 04 липня 2018 року в справі 653/1096/16-ц.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3 , посилається на те, що суд вірно встановив обставини справи та дійшов до обгрунтованого висновку, що майно не може бути витребувано на користь позивача, який не набув на нього право власності в установленому законом порядку.

В судовому засіданні апеляційного суду, проведеного в режимі відеоконференції представник позивача - адвокат Баховський М.М. доводи скарги підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_3 -адвокат Климов О.Ю. проти задоволення скарги заперечував.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У статті 41 Конституції України,статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

За змістом ст. 18 вказаного Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Пунктом 40 Порядку № 1127 встановлено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону та Порядком.

Відповідно до п. 57 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

У пункті 10постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Щодо належного способу захисту, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц, провадження №14-2цс21 «Питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.» (п. 72 постанови).

Згідно до п.п. 146, 152, 153, Постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц, провадження №14-2цс21 «набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення) з цієї особи нерухомого майна. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, -а не за іншою особою. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав (записів до Державного реєстру прав). З відображенням таких відомостей (записів) у Державному реєстрі прав рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпує свою дію. Отже, вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту. Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

З огляду на вищевикладене суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні частини позовних вимог, щодо скасування запису про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 , так як в цій частині вимог обраний позивачем спосіб захисту прав є неефективним.

Щодо позовних вимог про витребування майна:

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Так, відповідно до ст. 338 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відмовляючи в задоволенні позову суд вважав встановленими такі обставини.

Відповідно до Попереднього договору від 23.08.2013 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрованого за № 1577, сторони зобов`язалися в майбутньому на умовах і в порядку, визначених цим Договором і належним чином нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу житлового приміщення - квартири в житловому будинку АДРЕСА_5 . Пунктом 1.2. зазначеного Попереднього договору визначено, що будинок має бути споруджений до 01 червня 2014 року, а введений в експлуатацію не пізніше ніж 30 червня 2014 року. Вартість нерухомого майна складає 409 537,50 грн., що еквівалентно 50 250,00 доларів США. На підтвердження своїх намірів ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 122 250,00 грн., що еквівалентно 15 000,00 грн. Пунктом 4 передбачено, що суму, що залишилася до сплати, ОСОБА_1 зобов`язується сплатити: 163 000,00, що еквівалентно 20 000,00 доларів США - в строк до 15 вересня 2013 року включно; грошові кошти в розмірі 62 143,75 грн., що еквівалентно 7 625,00 доларів США - в строк до 15 листопада 2013 року; грошові кошти в розмірі 62 143,75 грн., що еквівалентно 7 625,00 доларів США - до 15 лютого 2014 року включно. Відповідно до п.6.1. цей Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до укладення Основного договору, але не пізніше ніж 30 липня 2014 року включно.

Додатками до Попереднього договору, підтверджена сплата ОСОБА_1 ОСОБА_2 від 25.09.2013 року - 41 050,00 грн., що еквівалентно 5 000,00 доларів США, та від 16.10.2013 року - 82 000,00 грн., що еквівалентно 10 000,00 доларів США. Сплата коштів проведена з порушенням строків, обумовлених у Попередньому договорі від 23.08.2013 року.

Відповідно до договору про виконання робіт № 245 від 10.06.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , останній зобов`язується за завданням ОСОБА_1 виконати ремонтні роботи за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно акту приймання-передачі квартири від 10.06.2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , останній отримав квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , відповідно до Попереднього договору від 23.08.2013 року. ОСОБА_2 не заперечує проти початку ремонтних робіт ОСОБА_1 до проведення повного розрахунку за умовами Попереднього Договору.

16.09.2013 року ОСОБА_2 надав довіреність ОСОБА_7 та/або ОСОБА_5 представляти його інтереси та виконувати від його імені низку дій, пов`язаних із завершенням будівництва та продажем нерухомого майна.

19.10.2014 року між ОСОБА_5 , який діє на підставі довіреності № 1797 від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , укладено Договір № П-2-42 на пайову участь у будівництві. Так, відповідно до п.1.1. ОСОБА_2 приймає ОСОБА_3 в пайове будівництво житлового багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_3 . Пунктом 1.3. передбачено, що строк закінчення будівництва і здачі будинку в експлуатацію - до 29 грудня 2014 року. Пункт 1.4. каже про те, що ОСОБА_2 зобов`язується передати ОСОБА_3 актом прийому-передачі вищезазначену квартиру з наданням усіх необхідних документів на неї, а також сприяти в оформлені права власності на квартиру ОСОБА_3 .

Актом прийому-передачі квартири від 10.09.2014 року ОСОБА_5 , який діє на підставі довіреності № 1797 від ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 , а вона прийняла квартиру за адресою: АДРЕСА_4 .

Довідкою про повну сплату пайового внеску згідно з Договором на пайову участь у будівництві № П-2-42 від 19.10.2014 року, наданою ОСОБА_5 , зазначено, що ОСОБА_3 виплатила повністю станом на 19 жовтня 2015 року пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_2 . а.с. 18

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 220767186 від 18.08.2020 року, квартира АДРЕСА_2 , реєстраційний номер нерухомого майна 224, на праві приватної власності належить ОСОБА_3 від 18 вересня 2019 року.

Судом встановлено, що Попередній Договір від 23.08.2013 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований за № 1577, виконано не було, та строки сплати коштів були пропущені. Між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено Договір № П-2-42 на пайову участь у будівництві, ОСОБА_3 отримано у користування спірну квартиру та зареєстровано у 18.09.2019 року право власності на неї. ОСОБА_1 не є власником зазначеного нерухомого майна і не був ним на час отримання права власності ОСОБА_3 та на час подання відповідної позовної заяви 27.08.2020 року.

Отже, зобов`язання, встановлене попереднім договором від 23.08.2013 року, можна вважати припиненим, оскільки основний договір не укладений протягом строку, встановлений попереднім договором до 30.07.2014 року, і так як жодна із сторін не направила другій стороні пропозицію про його укладення.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що оскільки спірне нерухоме майно не перебувало у володінні ОСОБА_1 , (а попередній договір не може вважатися самостійною підставою для переходу права власності) та вибуло з володіння ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 набула права власності на спірну квартиру 18.09.2019 року, це майно не підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння на користь позивача, оскільки власник має право на використання та розпорядження своїм майном.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними. а висновки суду відповідають таким обставинам та вимогам закону.

Доводи апеляційної скраги, щодо переходу права власності на спірну квартиру до ОСОБА_3 за підробленими документами є недоведеними та не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Суд вірно не прийняв пояснення відповідача ОСОБА_2 , щодо обставин видачі ним довіреності та визнання позову останнім, оскільки суду не було надано жодного доказу, який би доводив, що підпис на довіреності від 16 вересня 2013 року, на підставі якої укладався договір з ОСОБА_3 , йому не належить.

Сам факт звернення до правоохоронних органів ОСОБА_1 з приводу заволодіння спірною квартирою, не є доказом незаконності чи недійснотсі довіреності та договору на підставі якого право власності на спірну квартиру перейшло до ОСОБА_3 .

Посилання представника позивача на те, що позивач є інвестором спірної квартири і вона була передана йому за актом прийому-передачі для здійснення ремонтних робіт, а тому він набув майнові права на спірну кватиру і його права є порушеними, внаслідок укладення договору з ОСОБА_3 та реєстрації за нею права власності на спірну квартиру, колегія суддів не приймає з оглящду на те, що відповідно до договору на який посилається позивач, останній набув би право власності на спірну квартиру, лише в разі внесення коштів у строки передбачені попереднім договром.

Разом з тим, судом першої інстанції було встановлено, що позивачем не було внесено за умовами попереднього договору після його підписання грошові кошти за проінвестовану ним квартиру в строки та в розмірах , визначених в попередньому договорі.

Умовами договору було передбачено, що в разі не укладення основного договору , попередній договір діє до моменту укладення основного договору, але не пізніше ніж до 30 липня 2014 року включно.

Так як позивач не виконав свої зобов`язання за договором та не сплатив до вказаної дати вартісь спірної квартири, яка становить суму, що еквівалентна 50 250 тисяч доларів, суд дійшов вірного висновку, що позивач не набув ні майнові права ні право власності на спірну кватиру, а відповідно не має права на її витребування.

З огляду на те, що судом, було встановлено, що ОСОБА_3 з якою був укладений договір про пайову участь, повність внесла кошти за спірну квартиру, суд дійшов вірного висновку, що у останньої майно не може бути витребувано на користь позивача.

Позивач відповідно до умов попереднього договору, був попереджений про те, що якщо він не внесе кошти в установлені договором строки,то з ним не буде укладатись основний договір і забудовник, матиме право на відчуження спірної квартири іншій особі.

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що квартира вибула з володіння позивача поза його волею, не зважаючи на те, що йому було дозволено проводити в ній ремонт.

Посилання представника позивача на висновки викладені в постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року, справа № 360/2100/15-ц, та від 22 січня 2020 року в справі № 360/1970/17. та в постанові Великої Палати від 04 липня 2018 року в справі 653/1096/16-ц., колегія суддів не приймає, з огляду на те, що обставини в становленій в даній справі відрізняються, від тих обставин, які були викладені в вищенаведених постановах, в яких було встановлено, що первинний інвестор виконав свої інвестиційні зобов`язання.

Так в даній справі, позивач вважаючи себе інвестором, не виконав свої зобов`язання, щодо внесення коштів за квартиру, яка будувалась. Частка коштів, що вніс позивач за доказами наявними в справі становить суму, що еквівалентна 30 000 доларів США, замість домовлених 50 0250 тисяч. Відповідач же, відповдіно до довідки, яка наявна в матеріалах справи внесла повну вартість квартири за договором про пайову участь.

Відповідно до ч. 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Судом вірно було встнаовлено, що основний договір не був укладений в строки, встановлені попереднім договром, через не виконання його умов з боку позивача.

Позивач був попереджений, враховуючи зміст укладеного ним договору, що в разі не внесення ним оплати, в строки та в розмірах, що були визначені, з ним не буде укладено основний договір, а він набуває право на повернення йому забезпечувальних коштів в порядку передбаченому попереднім договором.

За таких обставин, задоволення позову про витребування майна на користь позивача не буде відповідати ні вимогам Закону ні умовам договору, ні загальним засадам цивільного судочинтсва: засадам розумності та справедливості.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, та не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права .

Оскільки апеляційні скарги залишаються без задоволення, то перерозподіл судових витрат в апеляційному суді відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись ст. ст.268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд-,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Баховського Михайла Михайловича , подану в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2022 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів здня складання повного судвого рішення.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2022 року.

Суддя-доповідач О.В. Желепа

Судді:

В.А. Кравець

О.Ф.Мазурик