Справа № 442/4380/21 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/676/22 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення витрат з оплати житлово-комунальних послуг на утримання квартири, -

В С Т А Н О В И В:

09.06.2021 ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 в її користь: 15958,81 грн витрат з оплати житлово-комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_1 ; 908,0 грн. - судового збору; 8500,00 грн. - розмір витрат на правничу допомогу.

В обґрунтування позову покликалася на те, що згідно свідоцтва про право власності від 30.05.2006 квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності їй ( ОСОБА_3 ), ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 . Вказана квартира складається з трьох кімнат житловою площею 41,6 м2, кухні, ванної кімнати та коридору, загальна площа якої становить 64,5 м2. Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України, частки вказаних співвласників у згаданій квартирі є рівні, оскільки іншого не встановлено між співвласниками. Усі співвласники зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 . Відповідач не приймає участі в оплаті житлово-комунальних послуг по квартирі, загальна вартість яких з травня по січень 2018 року склала 8477,13 грн., у 2019 році 15337,72 грн., у 2020 році 9940,34 грн., станом по квітень 2021 року 3345,48 грн., а разом 37100,67 грн., що стверджується квитанціями, які додані до позову. За три останні роки нею сплачено 37100,67 грн. за житлово-комунальні послуги. Третю частину від вказаної суми відповідач ОСОБА_4 їй сплатила, однак решту від вказаної суми, які за законом вона зобов`язана сплачувати за житлово-комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_1 , сплатити добровільно відмовляється. Така протиправна поведінка відповідача грубо порушує її права та інтереси.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення витрат з оплати житлово-комунальних послуг на утримання квартири задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 15958,81 грн. витрат з оплати житлово-комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_1 , 908,00 грн. судового збору та 8500 грн. на правничу допомогу, а всього 25366 грн. 81 коп.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Вважає оскаржуване рішення суду незаконним та необґрунтованим, з допущеною неповнотою та неправильністю з`ясування обставин, які мають значення для справи.

Зазначає, що суд у своєму рiшеннi вказує, що відповідачка не брала участі в оплаті житлово-комунальних послуг, однак дане твердження не відповідає дійсності.

Так, відповідач є інвалідом 2 групи, з дому практично не виходить і про це знає її сестра - позивачка. Між сторонами дійсно була усна домовленість, що оплату комунальних послуг здiйснює позивач, а відповідачка й інша співвласниця квартири повертають їй частину плати. Коли позивач перебувала за кордоном, то комунальні послуги оплачувала відповідачка чи інша співвласниця, також відповідачка неодноразово зверталася до своєї сестри ОСОБА_5 з проханням оплатити комунальні послуги у зв`язку із незадовільним станом свого здоров`я. Посилання позивача на те, що вона не повинна була здійснювати оплату за комунальнi послуги у зв`язку з тим, що вона перебувала за кордоном не мають під собою законодавчого підтвердження. Тобто те, що позивач перебувала певний період за кордоном не позбавляє її обов`язку оплачувати комунальні послуги і весь тягар по їх сплаті покладати на відповідача. Судом першої інстанції не було враховано, що жодних усних чи письмових претензій позивачка до вiдповiдачки не мала i знаючи, що за її позовом вiдбуваються судові засідання не повідомила про це відповідачку, проживаючи з нею у одній квартирі. Всі квитанції приходили на iм`я ОСОБА_3 , про що остання вказувала у своєму позові, а інші співвласники мали повертати їй кошти, однак дише з її слів, ОСОБА_1 не повернула їй 1/3 частину грошей, однак ОСОБА_1 як особисто оплачувала рахунки за комунальні послуги, що підтверджується наявністю у останньої оригіналів квитанцій, так і повертала їй частину коштів. Те, що кошти відповідачкою не були повернуті не підтверджено належними доказами.

Вказує, що закон дозволяє розподiлити особові рахунки між співвласниками. А тому вважає, що саме такий спосіб захисту був би належним у даному випадку.

Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рiшення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення плати за житлово-комунальні послуги у повному обсязі.

25.04.2022 ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу. Вважає, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи судом апеляційної інстанції проведено без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Власність зобов`язує (ч. 4 ст. 319 ЦК України).

Згідно з ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

У частині 1, 3 статті 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання (ст. 541 ЦК України).

Відповідно до ст. 179 ЖК України, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572 (надалі Правила), власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 10 Правил зазначено, що мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласників, розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. За умови відсутності поквартирного (покімнатного) обліку та відсутності згоди між мешканцями квартири щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника; за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сім`ї, що проживають у квартирі, та осіб, які проживають у квартирі більше ніж місяць; за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалюваної та загальної площі приміщення, яким користується власник, співвласник.

Зі змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що позивачка самостійно здійснювала оплату за житлово-комунальні послуги на утримання вище зазначеної квартири, що підтверджується квитанціями про сплату.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи той факт, що сторони є співвласниками спірної квартири та користувачами комунальних послуг в останніх виникає обов`язок щодо сплати таких в рівних частинах та у встановлений законом строк.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України).

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц та від 15 квітня 2021 року у справі № 638/5001/17.

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній сумісній власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Як вбачається з рішення першої інстанції відповідач не виконала свої зобов`язання щодо сплати за житлово-комунальні послуги, чим порушила права та інтереси позивача, яка вимушено понесла збитки пов`язані з оплатою комунальних послуг.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на приватизовану квартиру від 30.05.2006 квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 . Вказана квартира складається з трьох кімнат житловою площею 41,6 м2, кухні, ванної кімнати та коридору, загальна площа якої становить 64,5 м2.

З представлених позивачем квитанцій вбачається, що за період з травня 2018 р. по квітень 2021 р. вартість житлово-комунальних послуг на утримання вище вказаної квартири, становить 37100,67 грн. та повністю оплачена позивачем.

Позивач не заперечує, що відповідач ОСОБА_4 (співвласник квартири) повернула їй частину від вказаної суми.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зібрані у справі докази підтверджують, що позов ОСОБА_3 є підставним та підлягає до задоволення, оскільки позивач самостійно понесла витрати з оплати житлово-комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_1 , а відтак, правомірно вимагає від іншого співвласника (відповідача) відшкодування частини таких витрат. Покликання відповідача на те, що вона самостійно сплатила певну суму коштів за житлово-комунальні послуги є безпідставними, оскільки такі проплати стосуються іншого періоду часу, ніж зазначено позивачем.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю, оскільки такий відповідає матеріалам справи та встановленим судом обставинам.

Крім того, посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що закон дозволяє розділити особові рахунки між співвласниками, а тому саме такий спосіб захисту був би належним у даному спорі, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки відкриття окремих особових рахунків на кожного із співвласників можливе лише після виділення часток кожного із співвласників квартири чи встановлення порядку користування спірною квартирою, що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 20 січня 2020 року у справі № 711/8946/18.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин справи, без додаткового дублювання.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують. Підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено 03 жовтня 2022 року.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2022 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левик

М.М. Шандра