Провадження № 2/243/937/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

05 жовтня 2022 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючий - суддя Фалін І.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Симонової В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, яке проводилось в режимі відеоконференцзв`язку, в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, для чого підписав заяву № б/н, від 15.06.2011 року, згідно з якою отримав кредит у розмірі 22000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складають між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, що передбачено п. 2.1.1.5.7 Договору.

Позивач зазначає, що відносини між банком та клієнтом, які регулюються Договором про надання банківських послуг, можуть вирішуватися як шляхом підписання окремих договорів або додаткових угод до цього Договору, так і шляхом обміну інформацією / узгодження по питанням банківського обслуговування з клієнтом через web-сайт Банку (www.privatbank.ua) або інший інтернет/СМС-ресурс, зазначений банком.

При укладанні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦПК України, та заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в ПРИВАТБАНКУ, які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.

Свідченням визнання відповідачем укладеної угоди є факт користування картрахунком та використання кредитних коштів.

Позивач забезпечив відповідачу можливість доступу до карткового рахунку різними можливими шляхами, зокрема за допомогою Карти та фінансового телефону, на який приходить динамічний (змінюваний) ОТП пароль.

Банк звертає увагу, що пунктом 1.1.3.2.3 Договору для АТ КБ «ПРИВАТБАНК» передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору, та у разі незгоди зі змінами Умов та правил надання банківських послуг або тарифів Банку, клієнт має право надати Банку заяву про розірвання Договору, виконавши умови п. 2.1.1.5.4 Договору.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, а отже, зобов`язання за вказаним договором не виконав.

У зв`язку із зазначеним порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 27.11.2019 року має заборгованість на загальну суму 965816,74 грн., яка складається з наступного:

- 16180,00 грн. заборгованість за кредитом;

- 947981,97 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 0,00 грн - заборгованість за комісією;

- 1654,77 грн. - заборгованість за пенею.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звертає увагу, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, з огляду на що, а також на те, що відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання, заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «ПРИВАТБАНК», позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 15.06.2011 року в розмірі 127661,50 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 16180,00 грн. та заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 15.06.2011 року по 23.12.2016 року в сумі 111481,50 грн., та судові витрати у розмірі 1921,00 грн.

02.03.2020 року заочним рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області у цивільній справі № 243/14875/19, провадження № 2/243/747/2020, позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було задоволено, вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 15.06.2011 року в сумі 127661,50 грн. та судові витратив сумі 1921,00 грн. (а. с. 60-61)

28.12.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 02.03.2020 року (а. с. 70-72), посилаючись на те, що йому було невідомо про те, що дана справа розглядається в суді, оскільки копію позовної заяви з додатками він не отримував, та йому стало відомо про існування заочного рішення суду лише в листопаді 2021 року, коли він звернувся до Слов`янського відділу ДВС з приводу накладення арешту на його пенсійний рахунок. Копія повного тексту заочного рішення суду від 02.03.2020 року вперше отримана відповідачем 22.12.2021 року.

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12.01.2022 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду було задоволено частково, заочне рішення від 02.03.2020 року по цивільній справі № 243/14875/19, провадження № 2/243/747/2020 скасовано, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження. (а. с. 85-86)

25.03.2022 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду із заявою про зменшення розміру позовних вимог, згідно з якою позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 15.06.2011 року на загальну суму 40930,36 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 16180,00 грн., в т. ч. заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 16180,00 грн., та заборгованості за простроченими відсотками в сумі 24643,17 грн., 107,19 грн заборгованість з пені, а також стягнути понесені позивачем судові витрати.

Представник позивача, Долгополий Д.Ю., в судовому засіданні не приймав участь, надіслав на адресу суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, уточнені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник, адвокат Сильченко О.В., в судовому засіданні не приймали участь, від представника відповідача на адресу суду надійшла заява, в якій він просив відмовити в задоволенні позовних вимог Банку, а також вирішити питання стосовно розподілу судових витрат, просив також розглядати справу без його участі.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов наступного.

Судом встановлено наступні факти та відповідні до них правовідносини.

Як вбачається з доданої до позовної заяви анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 15.06.2011 року, відповідач ОСОБА_1 звернувся до Банку із заявою, в якій зазначив про своє бажання оформити на своє ім`я карту GOLD з кредитним лімітом на картці в розмірі 18000,00 грн.

Згідно з уточненим розрахунком заборгованості за Договором № б/н від 15.06.2011 року, укладеного між Банком та ОСОБА_1 , станом на 15.02.2022 року, що був доданий позивачем до заяви про зменшення позовних вимог, загальний залишок заборгованості за наданим кредитом складає 40930,36 грн, в тому числі заборгованість за тілом кредиту в сумі 16180,00 грн (прострочене тіло кредиту), заборгованість за простроченими відсотками в сумі 24643,17 грн, заборгованість по пені в сумі 107,19 грн.

07.02.2022 року на адресу суду надійшов відзив від представника відповідача, згідно з яким відповідач вважає позовні вимоги Банку необґрунтованими, посилаючись на те, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в своєму позові зазначає, що ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 22000,00 грн, хоча в Анкеті-заяві від 15.06.2011 року зазначена сума 18000,00 грн. Крім того, представник відповідача звертає увагу суду на те, що в Анкеті-заяві жодна процентна ставка за кредитом не зазначена, в ній відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання. Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) та додані до позовної заяви, неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період з часу виникнення спірних правовідносин (15.06.2011 року) до моменту звернення до суду з позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві від 15.06.2011 року домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Позивач не надав доказів, що Витяг із Тарифів та Витяг із Умов, які додані до позовної заяви, розумів відповідач та ознайомився і погодився саме з ними, підписуючи Анкету-заяву від 15.06.2011 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та зокрема, саме у зазначеному в цих документах розмірах та порядку нарахування. Відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем позивач дотримався вимог про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження з ним саме тих умов, які вважав узгодженими сам Банк. Представник відповідача наполягає на тому, що відсутність в Анкеті-заяві від 15.06.2011 року домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору. Відповідно, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог Банку, вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування понесених витрат на правову допомогу відповідач надав суду договір про надання правничої допомоги від 15.12.2021 року, укладений між адвокатом Сильченком О.В. відповідачем ОСОБА_1 , згідно з яким адвокат взяв на себе зобов`язання надати Клієнту правничу допомогу, зокрема, підготувати заяву про скасування заочного рішення від 02.03.2020 року по справі № 243/14875/19 за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором, подати її до суду, представляти інтереси Клієнта про розгляді справи в суді першої інстанції, тощо, а Клієнт, зі свого боку, зобов`язався сплатити адвокату гонорар за надання правничої допомоги.

Також 31.01.2022 року відповідачем надано суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які поніс і очікує понести ОСОБА_1 при розгляді справи 243/14875/19, в тому числі оплата витрат на професійну правничу допомогу за договором від 15.12.2021 року в сумі 15000,00 грн та оплата судового збору за подання до суду заяви про скасування судового рішення від 02.03.2020 року в сумі 363,30 грн.

Згідно з квитанцією № б/н від 03.01.2022 року адвокат Сильченко О.В. прийняв від ОСОБА_1 за консультацію, підготовку процесуальних документів (клопотання, заява), представництво інтересів в суді першої інстанції гонорар в розмірі 15000,00 грн.

У відповідності до квитанції № 414С-67М3-1Н1Т-РРК9 від 28.12.2021 року, ОСОБА_1 28.12.2021 року сплачено суму судового збору в розмірі 363,30 грн.

Крім того, у своїй заяві про скасування заочного рішення від 28.12.2021 року (а. с. 70-72) представник відповідача, адвокат Сильченко О.В., в тому числі посилається на те, що Банк, звертаючись до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, пропустив строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, тривалістю три роки, оскільки останній платіж за кредитним договором був здійснений відповідачем у 2016 році, а як вбачається зі змісту рішення суду, позивач звернувся до суду з позовом 27.12.2020 року, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову.

Згідно з листом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 15.02.2022 року № 1027718-ВБ, позивач посилається на те, що відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг клієнт дав свою згоду на встановлення кредитного ліміту за рішенням Банку, в тому числі і на право Банку в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт. Підписання договору є прямою і безумовною згодою щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком.

Згідно з довідкою Банку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , 20.06.2011 року відповідачу було встановлено кредитний ліміт в сумі 18000,00 грн, з 04.07.2011 року сума кредитного ліміту збільшилася до 19000,00 грн, з 19.08.2011 року до 22000,00 грн, та починаючи з 17.06.2013 року сума кредитного ліміту почала зменшуватися та зменшилася до 16180,00 грн.

05.10.2022 року позивачем на адресу суду надіслано:

- довідку, з якої вбачається, що за укладеним між Банком та ОСОБА_1 кредитним договором на ім`я ОСОБА_1 були видані наступні кредитні картки: НОМЕР_1 , відрита 19.05.2006 року, термін дії по травень 2013 року включно; НОМЕР_2 , відкрита 07.06.2011 року, термін дії по червень 2013 року включно; НОМЕР_3 , відкрита 24.03.2010 року, термін дії по лютий 2014 року включно;

- виписку за договором № б/н від 15.06.2011 року, складену станом на 22.09.2022 року, згідно з якою загальна сума заборгованості відповідача перед Банком станом на 22.09.2022 року становить 40930,36 грн.

Дослідивши надані Банком відомості щодо руху коштів по картковому рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1 , судом вбачається, що відповідач активно користувався кредитними коштами, здійснював платіжні операції за допомогою всіх вищезазначених карток, знімав готівку, частково сплачував заборгованість, тощо.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору.

Судом з достовірністю встановлено, що ОСОБА_1 , дійсно, звертався до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, для чого підписав заяву № б/н, від 15.06.2011 року, з якої вбачається, що бажаний кредитний ліміт по платіжній картці був заявлений відповідачем у розмірі 18000,00 грн.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складають між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідач не заперечує факт укладення кредитного договору між ним та Банком, однак, не погоджуючись із заявленими позивачем вимогами про стягнення заборгованості, стверджує, що Банком пропущений строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом та, крім цього, зауважує на те, що позивач не надав доказів, що саме Витяг із Тарифів та Витяг із Умов, які додані до позовної заяви, розумів відповідач та ознайомився і погодився саме з ними, підписуючи Анкету-заяву від 15.06.2011 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та зокрема, саме у зазначеному в цих документах розмірах та порядку нарахування.

Що стосується доводів відповідача та його представника про пропуск Банком строку звернення до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, суд вважає вказані доводи необґрунтованими, виходячи з наступного.

Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, а саме це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У відповідності до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, проте, частиною першою статті 264 ЦК України передбачена можливість переривання перебігу позовної давності у разі вчинення особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Згідно з ч. 3 ст. 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

В нашому випадку представник відповідача посилається на те, що згідно із заочним рішенням суду від 02.03.2020 року, Банк звернувся до суду з позовом 27.12.2020 року, в той час, коли останній платіж за кредитним договором був здійснений відповідачем у 2016 році, а отже, на думку відповідача та його представника, Банк пропустив строк позовної давності.

Вказані доводи суд до уваги не приймає з огляду на те, що позовна заява АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, датована 16.12.2019 року, а подана до суду 27.12.2019 року, про що свідчить штамп із вхідним номером 48598 від 27.12.2019 року.

Згідно з випискою за договором № б/н від 15.06.2011 року, складеною станом на 22.09.2022 року, у період з березня 2014 року, коли скінчився термін дії картки № НОМЕР_3 , відкритої на ім`я ОСОБА_1 , до 27.12.2019 року, відповідач здійснював часткове погашення заборгованості, періодично поповнюючи кредитні картки. Останнє поповнення картки № НОМЕР_3 було здійснено 26.01.2016 року, на суму 100,00 грн, а взагалі останній платіж (погашення заборгованості) був здійснений відповідачем 25.08.2018 року на суму 100,00 грн., поповнено картку № НОМЕР_2 .

Вказане свідчить про те, що строк позовної давності в правовідносинах за кредитним договором між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 неодноразово переривався, у зв`язку з чим не був пропущений позивачем при зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Стосовно посилань відповідача та його представника на не доведеність Банком, що саме з Умовами та Правилами надання банківських послуг в тій редакції, що додана до позовної заяви, був ознайомлений відповідач під час підписання Анкети-заяви від 15.06.2011 року, а також заперечень з приводу нарахування відсотків за користування кредитом та пені з огляду на те, що у заяві на отримання кредиту, яка підписана відповідачем, умови щодо розміру процентної ставки за користування кредитом, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, не обумовлені, суд дійшов наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідачем ОСОБА_1 не заперечується факт отримання кредиту від АТ КБ «ПРИВАТБАНК», більш того, як вбачається з виписки по картковому рахунку відповідача, останній користувався наданими йому кредитними коштами, однак, у порушення зазначених вище норм закону, зобов`язання за вказаним Договором належним чином не виконував, не погасив своєчасно заборгованість за кредитом, та на теперішній час, з урахуванням інформації, наданої Банком, зокрема, з розрахунку заборгованості та довідки Банку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , вбачається, що починаючи з 17.06.2013 року сума кредитного ліміту, наданого відповідачу, почала зменшуватися та зменшилася до 16180,00 грн.

Отже, на теперішній час заборгованість відповідача ОСОБА_1 перед Банком за тілом кредиту не погашена та становить 16180,00 грн.

Враховуючи наведене, суд вважає заявлені АТ КБ «ПРИВАТБАНК» позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованості за тілом кредиту в сумі 16180,00 грн такими, що підлягають задоволенню.

Щодо заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками в сумі 24643,17 грн. та заборгованості з пені в сумі 107,19 грн, суд виходить з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частинами 1 та 2 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання, його умови розроблює підприємець (в цьому випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як вбачається з Анкети-заяви від 15.06.2011 року, процентна ставка в ній не зазначена.

Позивачем, на підтвердження позовних вимог, надано суду також Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, однак, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містить підпису відповідача, а підписана відповідачем Анкета-заява від 15.06.2011 року не містить умов кредитування, строків дії договору, відсоткової ставки, тощо.

Позивач, з посиланням на положення ч. 1 ст. 634 ЦК України, зазначає, що сторони керувалися при укладенні договору даною нормою, яка передбачає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Однак, з такими посиланнями позивача суд не може погодитись з наступних підстав.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року, справа №342/180/17, провадження № 14-131цс19, вважає, що в такому випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті банку неодноразово змінювалися самим банком в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та стосується необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в тій редакції, що додані до позовної заяви, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за прострочене користування кредитними коштами та пені, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Тож, з огляду на викладене, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за простроченими відсотками в сумі 24643,17 грн. та заборгованості з пені в розмірі 107,19 грн задоволенню не підлягають, у зв`язку з їх недоведеністю.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать також витрати на професійну правничу допомогу. (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України)

Частиною першою статті 134 ЦПК України передбачено, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 2102 грн. 00 коп., про стягнення якого з відповідача позивачем також було заявлено в позовних вимогах.

Разом з тим, представником відповідача 31.01.2022 року на адресу суду надіслано попередній розрахунок судових витрат відповідача по справі, в тому числі додано квитанцію про сплату відповідачем судового збору за звернення до суду із заявою про скасування заочного рішення в сумі 363,30 грн.

У своєму відзиві щодо заявлених Банком позовних вимог від 07.02.2022 року представник відповідача просив вирішити питання про розподіл судових витрат з огляду на надані раніше письмові докази, в тому числі попередній розрахунок судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача про стягнення заборгованості з відповідача у розмірі 16180,00 грн.

Отже, процентне співвідношення задоволених вимог становить 39,53 % ((16180,00 грн. - задоволені вимоги) * 100% / (40930,36 грн. - заявлені позовні вимоги)). З цього виходить процентне співвідношення вимог, в задоволенні яких судом вирішено відмовити, що складає 60,47 %.

Із задоволених вимог підлягає сплаті судовий збір у сумі 830,92 грн. (2102,00 грн. - сплачений судовий збір * 39,53 %), який підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, а отже з відповідача слід стягнути на користь позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» витрати по сплаті судового збору у розмірі 830,92 грн.

Крім цього, відповідачем при зверненні до суду із заявою про перегляд заочного рішення було сплачено судовий збір в сумі 363,30 грн (квитанція № 414С-67М3-1Н1Т-РРК9 від 28.12.2021 року), а також заявлено клопотання про розподіл судових витрат, в тому числі компенсацію понесених витрат по сплаті судового збору.

З огляду на вказане вище, з урахуванням процентного співвідношення частини позовних вимог Банку, в задоволенні яких судом прийнято рішення про відмову, з позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню, в рахунок компенсації понесених витрат по сплаті судового збору за звернення до суду із заявою про скасування заочного рішення, сума в розмірі 219,69 грн (363,30 грн (сума сплаченого відповідачем судового збору) * 60,47 %).

Що стосується клопотання відповідача та його представника про розподіл судових витрат по справі в частині компенсації понесених відповідачем витрат на правчину допомогу, суд дійшов наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, інтереси відповідача ОСОБА_1 під час судового розгляду цієї справи представляв адвокат Сильченко О.В. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 3664 від 24.11.2010 року, видане Донецькою обласною КДКА на підставі рішення № 17 від 01.09.2010 року), який діяв на підставі Договору про надання правничої допомоги від 15.12.2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом, та ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АН № 1022137.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником відповідача 31.01.2022 року надано суду попередній розрахунок судових витрат відповідача, копію Договору про надання правничої допомоги від 15.12.2021 року (далі - Договір) та квитанцію № б/н від 03.01.2022 року про оплату ОСОБА_1 витрат на правову допомогу адвокату в сумі 15000,00 грн.

У відповідності до пп. 1.1.1 п. 1 Договору, Адвокат бере на себе зобов`язання надати Клієнту правничу допомогу, зокрема, підготувати заяву про скасування заочного рішення від 02.03.2020 року № 243/14875/19 у справі за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до Клієнта, про стягнення заборгованості за кредитним договором, подати її до суду, представляти інтереси Клієнта при розгляді справи № 243/14875/19 у суді першої інстанції.

Підпунктом 5.1 пункту 5 Договору передбачено, що за надання правничої допомоги по п. 1.1.1 цього Договору Клієнт зобов`язується виплатити Адвокату гонорар у розмірі 15000,00 грн. Розмір гонорару в цій частині є фіксованим та вноситься протягом 20 днів після підписання цього договору.

03.01.2022 року ОСОБА_1 було сплачено на користь адвоката суму гонорару за надання правничої допомоги в розмірі 15000,00 грн.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI, видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Суд приймає до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд повинен враховувати, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

12.01.2022 року судом, під час ухвалення рішення за заявою відповідача ОСОБА_1 про скасування заочного рішення по справі від 02.03.2020 року, було встановлено, що справа за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, не є складною, відповідає вимогам ч. 1 ст. 274 ЦПК України, а тому підлягає розгляду в порядку спрощеного провадження.

За період з 08 лютого 2022 року та до 05.10.2022 року по справі було призначено вісім судових засідань, але фактично, за участю сторін, відбулось жодне, оскільки від представника АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та представника відповідача, адвоката Сильченка О.В., на адресу надійшли заяви з проханням розглядати справу без їх участі.

Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідачем та його представником не було належним чином дотримано вимог ч. 3 ст. 137 ЦПК України, не надано суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Починаючи з 15.12.2021 року, коли між ОСОБА_1 та адвокатом Сильченком О.В. було укладено Договір про надання правничої допомоги, окрім заяви від 28.12.2021 року про скасування заочного рішення суду від 02.03.2020 року, представником відповідача, адвокатом Сильченком О.В., було складено та направлено на адресу суду:

-заяву від 12.01.2022 року з проханням розглянути заяву ОСОБА_1 про скасування заочного рішення суду без участі адвоката;

-заяву від 31.01.2022 року з проханням надати можливість ознайомитися з матеріалами справи та долучити до матеріалів справи письмові докази понесених відповідачем судових витрат;

-відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості від 07.02.2022 року;

-клопотання від 08.02.2022 року про витребування від Банку додаткових доказів;

-клопотання від 22.06.2022 року з проханням повідомити про дату, час та місце розгляду справи;

-клопотання від 07.07.2022 з проханням розглядати справу без участі адвокату.

Тож, ретельно вивчивши вказані вище письмові звернення представника відповідача до суду, суд дійшов висновку, що більшість із зазначених заяв/клопотань є шаблонними та не вимагають для свого складання надмірних зусиль та багато часу.

З огляду на наведене, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, вивчивши наявні в матеріалах справи документи, які підтверджують надання відповідачу правової допомоги адвокатом, враховуючи, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи, суд вважає, що заявлена відповідачем та його представником до стягнення з Банку сума понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн не обґрунтована та не є пропорційною складності справи та обсягу наданих адвокатом послугам.

На думку суду, в цьому випадку пропорційною складності справи та наданим адвокатом послугам слід визначити грошову суму в розмірі 5000,00 грн.

Така позиція суду узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в додатковій постанові від 19.02.2020 року по справі № 755/9215/15-ц.

З огляду на зазначене вище, на підставі ч. 2 ст. 137 ЦПК України, з урахуванням процентного співвідношення частини позовних вимог Банку, в задоволенні яких судом прийнято рішення про відмову, з позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню, в рахунок компенсації понесених витрат на правничу допомогу, сума в розмірі 3023,50 грн (5000,00 грн * 60,47 %).

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи те, що з позивача стягнуто більше судових витрат відповідно до частини задоволених вимог (3023, 50 грн. витратити на професійну правничу допомогу + 219,69 грн. - витрати по сплаті судового збору за звернення до суду із заявою про скасування заочного рішення), а з відповідача 830,92 грн. (понесені позивачем витрати по сплаті судового збору), тому, з урахуванням ч. 10 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне зобов`язати позивача сплатити відповідачу різницю понесених судових витрат у розмірі 2412, 69 грн. (3023,92 грн. +219,69 грн. 830,92 грн.)

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 128, 131, 133, 141, 259, 264, 265, 268, 280-283 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 , на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК», , на рах. НОМЕР_5 , МФО 305299, заборгованість за договором № б/н від 15.06.2011 року, а саме, тіло кредиту в сумі 16180,00 грн (шістнадцять тисяч сто вісімдесят грн 00 коп).

В задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК», , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , різницю понесених відповідачем судових витрат у розмірі 2412,69 грн. (дві тисячі чотириста дванадцять гривень 69 коп).

Рішення може бути оскаржене до судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складено та підписано у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Повний текст рішення виготовлений 07 жовтня 2022 року.

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду І.Ю. Фалін