Провадження № 22-ц/4808/1111/22
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Баркова В.М., Луганської В.М.,

секретаря Шандалович В.В.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючою суддею Пастернак І.А. 02 серпня 2022 року, повний текст якого складено 03 серпня 2022 року,

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони з 22.03.2007 по 01.04.2021 перебували у шлюбі. Вказав, що 19.09.2018 відповідачка отримала від нього позику в загальній сумі 500 000 грн на її власні потреби та зобов`язалась повернути йому вказані кошти в межах трьох років з дня отримання, або ж на першу вимогу. 22.06.2021 позивачем було направлено претензію ОСОБА_3 з проханням повернути йому кошти в сумі 500 000 грн в строк до 02.07.2021, однак гроші по жодній із позик відповідачка не повернула.

Враховуючи вказане, просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь борг за договорами позики в загальній сумі 500 000 грн та судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 02 серпня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи. Апелянт зазначає, що ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 за попередньою домовленістю через банк перераховував кошти в сумі 500 000 грн. Призначення платежу апелянт вказував як надання позики від ОСОБА_1 , що підтверджується копіями відповідного платіжного доручення та меморіальних ордерів. 22.06.2021 позивач направив претензію відповідачці з проханням в строк до 02.07.2021 повернути надані в борг кошти, перерахувавши їх на рахунок ОСОБА_1 , відкритий в АТ «Райффайзен Банк Аваль». Однак, дана претензія-вимога була відповідачкою проігнорована. Вважає твердження ОСОБА_3 про те, що сімейні кошти вона клала на депозит та, що про призначення платежу «надання позики» їй стало відомо із позовної заяви, необґрунтованими та нічим не підтвердженими. На думку апелянта, місцевий суд також не звернув увагу на надіслану відповідачці претензію, а також на копії платіжного доручення №189 від 19.09.2018 на суму 150 000 грн та меморіальних ордерів: №72 від 15.08.2019 на суму 200 000 грн, №154140526 від 21.09.20202 на суму 150 000 грн, які, на його думку, свідчать про факт надання позики відповідачці.

У зв`язку із наведеним просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, вирішити питання судових витрат.

В поданому відзиві представник ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечила. Зазначила, що з 22.03.2007 по 01.04.2021 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, вели спільне господарство, разом займалися аграрним бізнесом та отримували кошти. Вказує, що жодного разу відповідач не просила у позивача позики, оскільки в цьому не було потреби, їх сім`я була забезпечена, покупок на суму 500 тис. грн відповідачка не вчиняла. Також додала, що кошти, які вона клала на депозитний рахунок, сторони знімали разом після закінчення строку вкладу, і ці гроші залишалися в сім`ї. Відповідач заперечує укладання будь-якого договору позики із позивачем, копій цих договорів позивач до суду не надав, оскільки їх не існує. Крім того, вказану обставину в судовому засіданні місцевого суду також підтвердив ОСОБА_1 . Зазначає, що нею оплачено 13330 грн витрат, пов`язаних з розглядом апеляційної скарги, а також відповідачка зобов`язалася оплачувати додатково кожне судове засідання в розмірі 1575 грн. Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, стягнути з ОСОБА_1 понесені ОСОБА_3 витрати на правову допомогу.

Відповідачка та її представник в засідання апеляційного суду не з`явились, хоч про час та місце розгляду справи вони повідомлялись завчасно. Отже, є правові підстави для розгляду справи у їх відсутності.

В засіданні апеляційного суду представник позивача вимоги апеляційної скарги з наведених у ній мотивів підтримав, просив її задовольнити.

Вислухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, враховуючи положення ст. 1046, ч.1 ст. 1049 ЦК України, а також ст. 78, ч.3, ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, дійшов до висновку про недоведеність позивачем факту укладення договорів позики між сторонами.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що сторони по справі перебували з 22.03.2007 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 01.04.2021, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_1 (а.с. 9).

Як стверджує позивач, під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 він за попередньою домовленістю через банк перераховував кошти в сумі 500 000 грн.

На підтвердження укладення між сторонами договорів позики позивач надав копії квитанцій про перерахування коштів відповідачці, а саме: платіжне доручення №189 від 19.09.2018 в розмір 150 000 грн, отримувач ОСОБА_3 , в якому призначення платежу зазначено: «надання позики від ОСОБА_1 »; меморіальний ордер №72 від 15.09.2019 в розмір 200 000 грн, отримувач ОСОБА_3 , в якому призначення платежу зазначено: «надання позики від ОСОБА_1 » та меморіальний ордер № від 21.09.2020 в розмір 150 000 грн, отримувач ОСОБА_3 з призначенням платежу «надання позики від ОСОБА_1 » (а.с. 5, 6, 7).

22 червня 2021 позивачем на адресу відповідачки направлено претензію, в якій ОСОБА_4 просив повернути йому кошти в сумі 500 000 грн за вищевказаними позиками в строк до 02.07.2021, перерахувавши їх на банківський рахунок ОСОБА_1 в АТ «Райффайзен Банк Аваль» (а.с. 8).

Інших доказів на підтвердження факту укладення договору позики, таких як договір позики, розписка позичальника або інший документ, який би підтверджував отримання відповідачкою ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 500 000 грн, позивачем не надано.

Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Колегія суддів зауважує, що навіть за наявності боргових розписок чи договорів позики, необхідно, не зважаючи на найменування документа, виявляти справжню правову природу укладеного договору, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 30 серпня 2022 року (справа №361/8807/18).

Крім того, постановою Верховного суду України у справі № 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року визначено, що підтвердженням договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів у борг та містить умови їх повернення.

Таким чином, боргова розписка повинна містити відповідний зміст і форму написання, у такій має бути зазначено суму позики, валюту зобов`язання, час її написання та строк виконання зобов`язання.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України.

У даній справі позивач на підтвердження укладених договорів позики надав копії платіжного доручення та меморіальних ордерів на загальну суму 500 000 грн, однак вказані докази не підтверджують укладення між сторонами договору позики, оскільки не підтверджують факт отримання відповідачкою у борг названої грошової суми від позивача та її обов`язок повернути ці кошти, що свідчить про відсутність підстав для стягнення вказаної суми як боргу за договором позики.

Апеляційний суд зауважує, що зазначення у платіжному дорученні та меморіальних ордерах про надання позики, не свідчить про укладання відповідного договору та не дозволяє з`ясувати умови, щодо яких між сторонами досягнута згода.

Вказане відповідає правовому висновку Верховний Суд, який міститься у постанові від 27 травня 2019 року (справа №633/444/17), зокрема про те, що саме по собі посилання у квитанціях до прибуткових касових ордерів на договір про поворотну фінансову допомогу не свідчить про його укладання.

Враховуючи, що укладення договору позики може бути підтверджено тільки письмовим договором або розпискою, що узгоджується з правовою позицією Касаційного цивільного суду Верховного суду, висловленою у постанові від 30 січня 2018 року у справі №303/5407/15-ц, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 та обґрунтовано відмовив у задоволенні таких.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов переконання, що рішення місцевого суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Наведені в апеляційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими і правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин рішення суду належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 02 серпня 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Барков

В.М. Луганська

Повний текст постанови складено 30 вересня 2022 року.