Справа № 183/7638/21
№ 2/183/1778/22
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 червня 2022 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря Шевченко О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області про встановлення факту належності документу, визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом,-
В листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовами до Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області про встановлення факту належності документу, визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 .
За життя, ОСОБА_2 склала заповіт, посвідчений секретарем виконкому Миколаївської сільської ради народних депутатів 22 липня 2010 року за реєстровим № 182, згідно якого земельну ділянку площею 3,700 га, що розташована на території Миколаївської сільської ради, Новомосковського району, Дніпропетровської області, заповіла ОСОБА_1 .
Заповіт внесено до Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за №49675518 та є чинний, що підтверджується витягом зі Спадкового реєстру наданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Новіковою Н.А. 05.10.2011р. за № 28271176.
5 серпня 2011 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Новіковою Н.А. складена заява про прийняття спадщини ОСОБА_1 , яка була направлена до Першої ялтинської державної нотаріальної контори.
24 жовтня 2011 року листом Першої ялтинської державної нотаріальної контори позивачку повідомлено про отримання її заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрито спадкову справу за №930 за 2011 рік.
Проте, оформити свідоцтво про право на спадщину за заповітом відповідно до ст.1296 ЦК України, позивач не має можливості, оскільки спадкова справа була відкрита в 2011 році у м. Ялта, а на теперішній час це тимчасово окупована територія, матеріали спадкової справи на територію України не направлялись.
Крім того, в державному акті від 06 серпня 2007 року (серія ЯЕ №479594), виданого на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №2-1699 від 28.04.2007 року на земельну ділянку площею 3,700 га прізвище власника записано невірно замість « ОСОБА_2 » записано « ОСОБА_2 »
В зв`язку з наведеним, в позовній заяві ОСОБА_1 просила суд:
- встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що Державний акт від 06 серпня 2007 року (серія ЯЕ №479594), виданий на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом за реєстровим №2-1699 від 28.04.2007р. на право власності на території Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області належить ОСОБА_2
- визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 3,700 га у межах згідно з планом, розташовану на території Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою суду від 03 листопада 2021 року відкрите провадження у справі.
Позивач в судове засідання не з`явилася, надавши до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує в повному обсязі.
Представник відповідача Губиниської територіальної громади Новомосковського району Дніпропетровської області відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома.
Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами справи.
Зважаючи на те, відповідач був повідомлений належним чином, у встановлений законом строк відзив на позов не подав без поважних причин, а тому з метою дотримання права позивачів на доступ до правосуддя, суд провів розгляд справи без участі відповідача, за наявними у справі доказами.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши надані позивачем письмові докази, дійшов до наступного.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 17 травня 2011 року /а.с 9/.
За життя, ОСОБА_2 склала заповіт, посвідчений 22 липня 2010 року секретарем виконкому Миколаївської сільської ради народних депутатів Полтавець І.П., згідно якого земельна ділянка площею 3.700 га, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, яка належала померлій на підставі державного акту на право власності на землю серія ЯЕ №479504, виданого 06.08.2007р., переходила у право власності ОСОБА_1 /а.с.10/.
Судом встановлено, що у встановлений законом строк позивачка ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті тітки ОСОБА_2 /а.с.13/.
Спадкова справа № 930 після смерті ОСОБА_2 , померлої, заведена 2011 році Першою ялтинською державною нотаріальною конторою, номер у Спадковому реєстрі 51812204, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 28305046 від 07 жовтня 2011 року /а.с.15/.
Проте, відповідно до витягу зі спадкового реєстру від 18.08.2021 року за № 66073732, який виданий приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу спадкова справа після смерті ОСОБА_2 була заведена в Першій ялтинській державній нотаріальній конторі де на теперішній час і знаходиться /а.с. 16/.
Крім того, в Державному акті серія ЯЕ №479594 власником земельної ділянки зазначена ОСОБА_2 , зазначені обставини позбавляють позивача оформити свої спадкові права /а.с. 12/.
Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права.
У відповідності до статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Частиною 3 статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.
Відповідно до ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно до п.6 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені у документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.
За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу.
У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Факти, що мають юридичне значення, встановлюються в судовому порядку, коли ці факти безпосередньо породжують юридичні наслідки для заявника: право на спадщину; право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, одержання компенсації тощо.
Виходячи зі змісту п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5, (зі змінами від 25 травня 1998 року) «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судом розглядаються справи про встановлення фактів належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті (у тому числі факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали). Суд може встановлювати факти належності документів, які не належать до тих, що посвідчують особу.
Факт належності померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . Державного акту серії ЯЕ № 479594 на право приватної власності на земельну ділянку площею 3.700 га, виданого 06 серпня 2007 року - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованого на території Миколаївської сільської ради, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 01:07:126:001715 /а.с.12/, підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом ВЕО № 570957 від 28 квітня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори /а.с. 19/.
Встановлення юридичного факту є необхідність реалізації права позивача на оформлення спадщини після смерті її тітки, отже даний факт породжує юридичні наслідки для спадкоємців; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення цього факту (в тому числі щодо померлих осіб); та встановлення цього юридичного факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Виправити помилку у державному акті іншим шляхом неможливо, оскільки після втрати чинності 01 січня 2013 року Інструкцією про заповнення бланків Державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 22 червня 2009 року № 325, виправлення орфографічних або технічних помилок у бланку та Державному акті не допускається, а такі правовстановлюючі документи як Державні акти на право постійного користування землею, починаючи з 01 січня 2013 року не виготовляються, ніким не видаються і не реєструються, а тому виправити помилку іншим шляхом, окрім судового неможливо, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, суд керується наступними нормами права.
Відповідно до положення ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч.1ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Зі змісту ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Як вже встановлено вище, спадкова земельна ділянка належала спадкодавцю ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЯЕ № 479594, виданого 06 серпня 2007 року зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 01:07:126:001715.
Також, судом встановлено, що ОСОБА_1 після смерті тітки ОСОБА_2 , прийняла спадщину за заповітом, відповідно до заяви зареєстрованої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу за реєстровим № 724 /а.с. 13/.
За нормами ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
На підставі ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення.
Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексу України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного суду від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» з метою забезпечення однакового застосування законодавства про спадкування судам надані такі роз`яснення:Відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).
Згідно з п. «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.
На підставі п. 4.14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів.
Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
Згідно з абзацом 3 ч.2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до Законів України «Про державний земельний кадастр» та «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з 1 січня 2013 року державні акти на право власності на земельну ділянку не видаються. Натомість, згідно із статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», правовстановлюючим документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, яка передана фізичним та юридичним особам шляхом безоплатної передачі із земель державної чи комунальної власності за рішеннями органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, є свідоцтво про право власності на нерухоме майно.
Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Отже, проаналізувавши вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 274, 276, 315 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Губиниської територіальної громади Новомосковського району Дніпропетровської області про встановлення факту належності документу, визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, - задовольнити.
Встановити факт належності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , Державного акту від 06 серпня 2007 року (серія ЯЕ №479594) на право власності на земельну ділянку, розташовану на території Миколаївської сільської радизареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею за № 01:07:126:001715.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя О.В. Сорока