Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2022 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Головчака М. М.,

за участю секретаря судового засідання - Савіцької Д. А.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Півторака Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про визнання дій незаконними та скасування рішення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сорока Валерій Миколайович,

В С Т А Н О В И В :

До Подільського районного суду міста Києва звернувся ОСОБА_2 з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», в якому просив визнати дії державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сороки Валерія Миколайовича щодо проведення 31 липня 2019 року державної реєстр права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - незаконними та скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сороки Валерія Миколайовича, індексний номер: 48078949 від 02 серпня 2019 року, згідно з яким, 31 липня 2019 року внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 32670382 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи».

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 19 листопада 2007 року між ним та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі по тексту - «банк»), було укладено кредитний договір № 2622/1107/71-082 (далі по тексту - «кредитний договір»), згідно з п. 1.1 якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 197 000 доларів США 00 центів на строк з 19 листопада 2007 року по 12 травня 2036 року на умовах, передбачених у договорі. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 19 листопада 2007 року між позивачем та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», було укладено Іпотечний договір №2622/1007/71-082-2-1 (далі по тексту - іпотечний договір), згідно з яким передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (далі по тексту - спірна квартира). 28 листопада 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», та надалі між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, відповідно до якого відповідач набув статусу нового кредитора/стягувача за кредитним договором. Також, 28 листопада 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», та надалі між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» було укладено договір про передачу прав за іпотечним договором. Таким чином, новим кредитором за укладеними між Акціонерним комерційних банком «ТАС-Комерцбанк» та позивачем кредитним договором та іпотечним договором стало ТОВ «Кредитні ініціативи». 31 липня 2019 року державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сорокою Валерієм Миколайовичем було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна (квартира АДРЕСА_1 ) за ТОВ «Кредитні ініціативи». Підставою перереєстрації права власності на зазначену квартиру вказано: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 48078949 від 02 серпня 2019 року. Отже, позивач вважає, що у незаконний спосіб, відповідач набув право власності на належну йому квартиру. Вважає перереєстрацію третьою особою права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ТОВ «Кредитні ініціативи» незаконною, такою, що здійснена у незаконний спосіб, з порушенням законодавчо встановленої процедури, у зв`язку з чим, рішення про державну реєстрацію права власності має бути визнано судом протиправним та скасоване, з огляду на те, що:

- право власності на квартиру було набуто ТОВ «Кредитні ініціативи» у порядку звернення стягнення на нерухоме майно в період дії мораторію на примусове відчуження житла;

- реєстрація права власності на квартиру за ТОВ «Кредитні ініціативи» була здійснена третьою особою без достатніх правових підстав, з порушенням норм Закону України «Про іпотеку»;

- державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сорока Валерій Миколайович не мав права реєструвати право власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кредитні ініціативи», оскільки, не було дотримано порядку здійснення звернення стягнення на майно та реєстрації права власності, передбаченого Законом України «Про іпотеку»;

- жодних доказів про згоду позивача на незаконне відчуження спірної квартири матеріали справи не містять, водночас, сама по собі умова іпотечного договору про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння;

- на момент набуття ТОВ «Кредитні ініціативи» права власності на предмет іпотеки була відсутня оцінка такого майна;

- державну реєстрацію права власності здійснено на підставі рішення, яке на момент перереєстрації права власності ще навіть не існувало;

- у третьої особи були відсутні підстави реєструвати за відповідачем право власності на квартиру, оскільки, відповідач не має права вимоги до позивача за кредитним та іпотечним договорами.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 листопада 2019 року, головуючим суддею у справі визначено ОСОБА_3

Розпорядженням в.о. керівника апарату суду від 01 жовтня 2020 року визначено провести повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_3 .

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 жовтня 2020 року, головуючим суддею у справі визначено Захарчук С.С.

Розпорядженням керівника апарату суду від 27 січня 2021 року визначено провести повторний автоматизований розподіл судової справи відповідно до рішенням зборів суддів Подільського районного суду міста Києва.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 січня 2021 року, головуючим суддею у справі визначено Головчака М.М.

01 лютого 2021 року ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про визнання дій незаконними та скасування рішення, третя особа - державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сорока Валерій Миколайович. Розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження.

У відповідності до вимог ст. 178 ЦПК України, представником відповідача подано відзив, в якому він зазначив про невизнання позовних вимог з огляду на наступне. 19 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (кредитор), правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 2622/1107/71-082, згідно з п. 1.1. якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 197 000 доларів США на строк з 19 листопада 2007 року по 12 травня 2036 року, на умовах, передбачених у цьому договорі. З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту, між банком та позивачем 19 листопада 2007 року було укладено договір іпотеки № 2622/1007/71-082-Х-1 (надалі - іпотечний договір), відповідно до якого ОСОБА_2 передав в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 . 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ Факторингова компанія «Вектор Плюс», та надалі між ТОВ Факторингова компанія «Вектор Плюс», та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, відповідно до якого, відповідач набув статусу нового кредитора/стягувача за кредитним договором. Також, 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ Факторингова компанія «Вектор Плюс», та надалі між ТОВ Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір про передачу прав за іпотечним договором. Таким чином, новим кредитором за укладеними між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та позивачем кредитним та іпотечним договором є ТОВ «Кредитні ініціативи». Відповідно до п.12 іпотечного договору за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: 12.3 згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в пп. 12.3.1. та 12.3.2. цього пункту договору. Згідно п.п. 12.3.1. іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті п. 12.3. договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Тобто, сторони іпотечного договору, якими є позивач та відповідач, погодили, що у разі неналежного виконання умов кредитного та/або іпотечного договорів, у кредитора виникає право звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, між сторонами погоджено та укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя у формі іпотечного застереження, яке міститься в іпотечному договорі. З урахуванням того, що саме позичальник неналежним чином виконував зобов`язання за договором кредиту, з огляду на що утворилася заборгованість, у ТОВ «Кредитні ініціативи» виникло право звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Згідно зі ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: 1) передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Відтак, із системного аналізу положень ст.ст. 33 - 37 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що підставою для реалізації процедури позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки необхідно укладення між банком та позичальником договору про задоволення вимог іпотекадержателя або іпотечного застереження в іпотечному договорі, які є належними правовстановлюючими документами для реєстрації права власності на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Підписуючи іпотечний договір, позивач погодив всі умови, які в ньому викладені, в тому числі іпотечне застереження, підтвердив свою згоду на передачу у власність іпотекодержателя предмета іпотеки у випадку виникнення у іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до умов укладеного сторонами договору та положень чинного законодавства. Із договору іпотеки, а саме із п. 12.3. договору іпотеки вбачається, що між ОСОБА_2 та банком укладено іпотечне застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. З огляду на викладене, висновок позивача про протиправність дій державного реєстратора щодо здійснення реєстрації за ТОВ «Кредитні ініціативи» права власності на нерухоме майно на підставі лише договору іпотеки, за відсутності договору про задоволення вимог іпотекодержателя, є необґрунтованим. Згідно з ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. На виконання цієї вимоги: відповідачем 19 червня 2019 року на адресу позивача зазначену у іпотечному договорі, направлялось повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання від 14 червня 2019 № 895, в якому поряд з вимогою про усунення порушень кредитного договору зазначено, що у випадку невиконання вказаної вимоги банк застосує своє право на позасудове врегулювання шляхом прийняття у власність предмету іпотеки - квартири АДРЕСА_1 ; відповідачем 19 червня 2019 року на адресу позивача зазначену у іпотечному договорі, направлялось повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання від 14 червня 2019 року № 895, в якому поряд з вимогою про усунення порушень кредитного договору зазначено, що у випадку невиконання вказаної вимоги банк застосує своє право на позасудове врегулювання шляхом прийняття у власність предмету іпотеки - квартири АДРЕСА_1 . Крім того, це відображено і у довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Зазначене повідомлення, разом з кредитним договором, іпотечним договором, надавалися державному реєстратору та містяться в матеріалах реєстраційної справи. Проте, неотримане позивачем письмове повідомлення товариства про усунення порушень кредитного договору не вказує на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за іпотечним договором, скоріше позивач не бажав отримати направлене йому письмове повідомлення товариства. Відповідно до п. 6.2. ст. 6 іпотечного договору «усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін». Разом з тим, Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 затверджено Правила надання послуг поштового зв`язку. Пункт 99 цих правил поштового зв`язку визначає: «99. Рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу». В пункті 102 Правил поштового зв`язку визначено, зокрема: «102. В об`єкті поштового зв`язку вручаються: рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, не вручені адресатам під час доставки додому». Таким чином, письмове повідомлення ТОВ «Кредитні ініціативи» на протязі місяця перебувало у відділенні поштового зв`язку, останній направляв ОСОБА_2 повідомлення про надходження від товариства поштової кореспонденції, проте позивач відмовився його одержувати. Відповідач вважає, що позивач був належним чином повідомлений про надходження від Товариства письмової вимоги про усунення порушень кредитного договору. Неотримання цієї вимоги товариства не свідчить, що позивач не знав про її існування. Відповідно до ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. З огляду на викладене, відповідач звернувся до ТОВ «Незалежна експертна компанія» щодо проведення грошової оцінки трикімнатної квартири АДРЕСА_1 . Згідно отриманого висновку вартість квартири складає 2 069 353 грн., яка не перевищує суму заборгованості за договором кредиту. Відповідно до п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Тобто доводи позивача, про те, що державним реєстратором вчинено реєстраційні дії щодо спірного майна при відсутності оцінки іпотечного майна, спростовуються п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який визначає перелік документів, що подається заявником до державного реєстратора. Оскільки оцінка майна, як документ не зазначено в переліку цих документів, тому цей документ не впливає на рішення державного реєстратора щодо реєстрації за ТОВ «Кредитні ініціативи» права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. При цьому, позивачем не надано доказів відсутності у нього чи у власності його дружини іншого житла, набутого за період шлюбу, на яке у позивача в силу закону виникає право спільної сумісної власності. Отже, позивач не довів належними та допустимими доказами розповсюдження дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на спірні правовідносини. Крім того, позивач не використовує квартиру, як місце свого постійного проживання. Зокрема, ОСОБА_2 згідно інформації викладеної у кредитному договорі проживає за адресою: Житомирська обл., Попільнянський район, с. Сокільча. При перереєстрації права власності на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» жодних примусових дій, як опис, оцінка, виставлення на торги не здійснювалося, виконавче провадження не відкривалося. Така правова позиція висловлена у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду по справі № 464/8589/15-ц від 09.12.2019: «тлумачення статті 38 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), який передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника). Оскільки таке право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавием шляхом підписання відповідного договору. За таких обставин правильним є висновок судів про те, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі)». Правова позиція Об`єднаної Палати Верховного Суду вже застосовується Верховним Судом у подальших рішеннях, наприклад у Постанові по справі № 607/4911/16 від 16.12.2019 року - щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та у Постанові по справі №718/2468/18 від 18.12.2019 року - щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, не заслуговують на увагу доводи позивача, що закон про мораторій діє з урахуванням приписів Закону України «Про іпотеку» та забороняє звернення стягнення на предмет іпотеки, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті у будь-який спосіб. Закон України «Про мораторій» не застосовується до позасудового способу звернення стягнення, коли державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем не у примусовому порядку, а згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно ст. 179 ЦПК України, представником позивача надано суду відповідь на відзив, в якій зазначено, що позивач не отримував від відповідача письмову вимогу, а тому, відповідно третій особі не міг бути наданий документ, що підтверджує закінчення 30 - денного строку з моменту отримання позивачем вимоги, то необхідно зробити висновок про недотримання відповідачем порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності, що свідчить про неправомірність проведених державним реєстратором дій та порушень щодо реєстрації права власності. Крім того, всупереч ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не звертався з попереднім повідомленням щодо необхідності дострокового повернення всієї суми кредиту, що свідчить про недотримання відповідачем процедури, визначеної Законом для звернення стягнення на предмет іпотеки. Абзац 2 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» серед іншого передбачає, що відносини, які витікають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян у тому числі про надання кредитів регулюються положеннями Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на момент виникнення кредитних відносин), договір, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками, є договором про надання споживчого кредиту; а отже, на правовідносини, які виникли між позичальником та банком, поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Це також підтверджено рішенням Конституційного суду України, від 10.11.2011 по справі №1-26/2011, в якому прямо зазначається, що дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, з дат одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. Однак, повідомлень щодо необхідності дострокового повернення всієї суми кредиту позивачу від відповідача у порядку, передбаченому законодавством, не надходило. Позивач в якості доказу направлення відповідних вимог посилається на копії цих вимог. Однак, жодних доказів того, що позичальнику чи іпотекодавцю було направлено саме ці вимоги, відповідач не надав. Так само, як і не надає доказів отримання позичальником та іпотекодавцем саме цих вимог. Крім того, звертаємо увагу суду на те, що сама по собі наявність вимоги чи квитанції, яка підтверджує її відправку, не може бути доказом отримання позичальником або іпотекодавцем цієї вимоги. Так, відповідно до п. 2 Правил надання послуг поштового зв`язку рекомендоване поштове відправлення - поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок «М»), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку. Згідно з п. 99 Правил надання послуг поштового зв`язку (в редакції, яка діяла на момент направлення вимоги), рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень (крім зазначених в абзаці четвертому пункту 93 цих Правил), поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, ш: посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом (свідоцтво по: народження, свідоцтво про шлюб тощо, чи рішення органу опіки і піклування про призначенню їх опікунами чи піклувальниками. Виходячи з вищезазначеного, боржник, вважається належним чином повідомлений про дострокове повернення кредиту в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника відповідного листа, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку. В обґрунтування посилався на правову позицію Верховного Суду, зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15: «Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону Україна «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів». Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування: метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суд України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16). Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредит та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредит: забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десяті відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредити вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомленні про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Наведені приписи дають підстави вважати, що частина десята статті 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язком досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Велика Палата Верховного Суду вважає, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та запереченні на відзив.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечень посилався на доводи, викладені в запереченні на позовну заяву.

Третя особа у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав.

Вислухавши доводи сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 19 листопада 2007 року між позивачем та АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» був укладений кредитний договір № 2622/1107/71-082, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 197000 доларів США з кінцевим строком повернення до 12 травня 2036 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 19 листопада 2007 року між позивачем та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», було укладено іпотечний договір № 2622/1007/71-082-2-1, згідно з яким передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

28 листопада 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», та надалі між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, відповідно до якого відповідач набув статусу нового кредитора/стягувача за кредитним договором.

Також, 28 листопада 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», та надалі між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» було укладена Договір про передачу прав за іпотечним договором.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).

За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Приписами статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 11 іпотечного договору від 19 листопада 2007 року, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов`язання повністю або частково, у т.ч. якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов`язанням та цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов`язання (як основного боргу, так і процентів за ним). При настанні зазначених у першому абзаці цього пункту договору випадків іпотеко держатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушень основного зобов`язання та зобов`язань, передбачених цим договором, у строк, що не перевищує тридцяти календарних днів, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотеко держателя залишається без задоволення, іпотеко держатель справі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов договору. Стороною за взаємною згодою встановили, що визначений у другому абзаці цього пункту договору тридцяти денний строк починає відліковуватись з дати, що зазначена на квитанції, яка надається іпотекодержателю відділенням зв`язку при відправленні іпотекодавцю листа з вимогою про усунення порушення основного зобов`язання з повідомленням про вручення, або дата, зазначена на такому листі, що отриманий іпотекодавцем особисто у іпотекодержателя.

Із наведеного слідує, що згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю та боржнику (позичальнику) письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

Як вбачається з наданих суду копій рекомендованих повідомлень, доказів отримання позивачем повідомлення стягувача про усунення порушень, суду не надано. Натомість з копій повідомлень вбачається що вимога стягувача позивачу вручена не була.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 10 вищевказаного Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

За змістом статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - порядок) для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до пункту 61 Порядку, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу)

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

За таких обставин суд, встановивши, що іпотекодержатель не виконав свого обов`язку, передбаченого як Законом України «Про іпотеку», так і Порядком № 1127, що унеможливило встановлення реєстратором завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі й шляхом набуття права власності, дійшов висновку, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кредитні ініціативи» проведена всупереч норм чинного законодавства.

Крім того, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому, до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

З огляду на викладене, суд вважає, що спірна квартира, яка використовується позивачем, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ТОВ «Кредитні ініціативи», враховуючи, що кредит є споживчим і наданий в іноземній валюті.

Отже, з урахуванням викладених обставин, у державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сороки В.М. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кредитні ініціативи».

Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц, провадження № 14-45цс20.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) дійшла висновку про те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону Закон України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас цей Закон ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Встановивши, що позивач є власником спірної квартири, загальна площа якої не перевищує 140 кв.м., яка є предметом іпотеки за договором, укладеним на забезпечення виконання зобов`язань за кредитом, наданим в іноземній валюті, іншого нерухомого майна у власності позивача немає (доказів протилежного суду не надано), суд дійшов висновку про те, що на момент прийняття 31 липня 2019 року державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень щодо іпотечного майна за споживчим кредитом суперечили Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Доводи представника відповідача про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на випадки звернення стягнення в порядку Закону України «Про іпотеку» спростовуються висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про визнання дій незаконними та скасування рішення у повному обсязі.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 768 грн. 40 коп., що підтверджено квитанцією № 22-3161804/С від 22 листопада 2019 року, яке міститься у матеріалах справи. Отже, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 223, 259, 263 - 265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про визнання дій незаконними та скасування рішення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сорока Валерій Миколайович - задовольнити.

Визнати дії державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сороки Валерія Миколайовича щодо проведення 31 липня 2019 року державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - незаконними.

Скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сороки Валерія Миколайовича № 48078949 від 02 серпня 2019 року, згідно з яким 31 липня 2019 року внесено до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 32670382 про державну реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Сторони у справі:

позивач - ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», , юридична адреса: м. Київ, вул. Вікентія Хвойки, буд. 21;

третя особа - державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сорока Валерій Миколайович, , юридична адреса: м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 8А, офіс 406.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 14 вересня 2022 року

Суддя М. М. Головчак