Номер провадження: 22-ц/813/5630/22
Головуючий у першій інстанції Свяченої Ю.Б.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/20546/20

Номер провадження: 22-ц/813/5630/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя доповідач),

- суддів Погорєлової С.О., Князюка О.В.,

за участю секретаря судового засідання Зеніної М.О.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою адвоката Бойко Анастасії Вадимівни, діючої від імені ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Свяченої Ю.Б. об 11 годині 22 хвилині 29 листопада 2021 року, повний текст рішення складено 01 грудня 2021 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з вищезазначеною позовною заявою, в якій просить: 1) визнати об`єктом спільної сумісної власності квартиру за адресою - АДРЕСА_1 (загальна площа - 82,4 кв. м.); 2) визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на Ѕ частку квартири за адресою - АДРЕСА_1 (загальна площа - 82, 4 кв. м.) в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя; 3) визнати об`єктом спільної сумісної власності автомобіль марки «TOYOTA RAV 4», 2004 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_2 ; 4) визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на Ѕ частку автомобіля марки «TOYOTA RAV 4», 2004 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_2 , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 08 жовтня 2005 року з ОСОБА_2 укладено шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний запис №323 та видано свідоцтво серія НОМЕР_3 . Від вказаного шлюбу у них народились спільні діти - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі рішення Приморського районного суду м.Одеси шлюб між сторонами розірвано.

За час шлюбу сторонами було набуто у власність вищевказане спірне майно (а. с. 1 4).

У судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі.

2.2 Позиція відповідачки в суді першої інстанції

Відповідачка та її представник у судовому засіданні суду першої інстанції позовні вимоги визнали частково, а саме щодо визнання об`єктом спільної сумісної власності вищевказаного автомобіля. З приводу інших позовних вимог заперечували проти їх задоволення (а. с. 141 143).

Відзиву на позов матеріали справи не містять.

2.3 Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2021 року задоволено вищевказаний позов ОСОБА_1 ..

Визнано об`єктом спільної сумісної власності квартиру за адресою - АДРЕСА_1 (загальна площа - 82,4 кв. м.).

Визнано за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на Ѕ частку квартири за адресою - АДРЕСА_1 (загальна площа - 82,4 кв. м.) в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Визнано об`єктом спільної сумісної власності автомобіль марки «TOYOTA RAV 4», 2004 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_2 .

Визнано за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на Ѕ частку автомобіля марки «TOYOTA RAV 4», 2004 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_2 , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову у розмірі - 10 930 грн. 40 коп..

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 08 жовтня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний запис №323 та видано свідоцтва серія НОМЕР_3 , вели спільне господарство та мали спільний бюджет.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2021 року шлюб між сторонами розірвано.

У період перебування у шлюбі сторони придбали наступне майно: - квартиру, загальною площею - 82,4 кв. м., житловою площею - 40,0 кв. м., що розташована на 3 поверсі 16-поверхового будинку за адресою - АДРЕСА_1 ; - транспортний засіб автомобіль «TOYOTA RAV 4», 2004 року випуску, чорного кольору, об`єм двигуна 1998 см куб., державний номер НОМЕР_2 .

Суд першої інстанції критично віднісся до пояснень свідка ОСОБА_5 , оскільки останній є зацікавленою особою у вирішенні спору на користь відповідачки, яка є його донькою. Крім того, покази свідка жодним чином не були підтверджені, а саме - суду не надано належних і необхідних доказів на підтвердження того що свідок надавав грошові кошти на покупку квартири.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є доведеними, а тому підлягають задоволенню (а. с. 145 - 149).

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційні скарзі адвокат Бойко А.В., діюча від імені ОСОБА_2 ,просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2021 року в частині: 1) визнання об`єктом спільної сумісної власності квартири за адресою - АДРЕСА_1 (загальна площа - 82,4 кв. м.); 2) визнання за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на Ѕ частку квартири за адресою - АДРЕСА_1 (загальна площа - 82,4 кв. м.) в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в оскарженій частині рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справ, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що: 1) спірна квартира хоча і була набута під час перебування сторін в шлюбі, однак за грошові кошти, які були подаровані особисто ОСОБА_2 її батьком - ОСОБА_5 .. 14.12.2005 р. між ОСОБА_2 та ТОВ «Стікон» був укладений договір інвестування в будівництво спірної квартири, відповідно до якого ТОВ «Стікон» зобов`язалось побудувати квартиру АДРЕСА_2 , а ОСОБА_2 зобов`язалась сплатити вартість квартири. Укладення зазначеного договору було зумовлено тим, що батько ОСОБА_2 виявив бажання подарувати їй своє власне житло, та з метою придбання цього житла подарував ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі - 90 тисяч доларів США, що на той час в еквіваленті в гривні приблизно складало - 495 000 гривень. На виконання вищезазначеного договору ОСОБА_2 протягом 2006 - 2008 років сплатила ТОВ «Стікон» вартість квартири у загальному розмірі - 404 200 гривень, в результаті чого, згодом зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру. З кінця 2005 року по 2008 рік ОСОБА_1 не працював та доходу не мав, відтак жодних грошових коштів не давав та не міг давати на придбання спірної квартири, внаслідок чого зазначена квартира не може бути визнана об`єктом спільної сумісної власності та не підлягає поділу між сторонами.

Вищевикладені обставини були повністю підтверджені показами свідка - батьком ОСОБА_2 - ОСОБА_5 .. Свідок був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, його показання жодним іншим доказом спростовані не були. Також ОСОБА_2 було надано до суду довідку про доходи ОСОБА_5 з 2006 по 2009 р. р., з якої вбачається, що його середньорічний дохід складав в середньому - 200 000 гривень, а відтак, ОСОБА_5 мав змогу подарувати ОСОБА_2 грошові кошти на придбання квартири; 2) у судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_2 та її представник підтвердили лише факт набуття спірного автомобіля під час шлюбу та вказали, що він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.Стосовно визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_2 та її представник неодноразово заперечували як в судових засіданнях, так і в клопотанні про виклик свідка (а. с. 154 - 157).

2.6 Узагальнені доводи позивача в апеляційному суді

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Хижняк Анастасія Володимирівна, діюча від імені ОСОБА_1 , заперечує проти апеляційної скарги. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції просить залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що пояснення свідка, який є батьком відповідачки, є намаганням ввести суд в оману з метою забезпечення дочки житлом всупереч діючому законодавству.

2.7 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.06.2022 року апеляційну скаргу адвоката Бойко Анастасії Вадимівни, діючої від імені ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2021 року залишено без руху (а. с. 163 163 зворотна сторона).

На виконання вимог ухвали Одеського апеляційного суду від 07.06.2022 року адвокат Бойко А.В., діюча від імені ОСОБА_2 , звернулась до суду з заявою, якою усунуто недоліки апеляційної скарги (а. с. 166 167).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.01.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Бойко Анастасії Вадимівни, діючої від імені ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2021 року(а. с. 170 - 170 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.03.2022 року витребувано з Приморського районного суду м. Одеси цивільну справу № 522/18260/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу для огляду у судовому засіданні апеляційним судом (а. с. 196 - 197).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.03.2022 року апеляційну скаргу адвоката Бойко Анастасії Вадимівни, діючої від імені ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2021 рокупризначено до розгляду (а. с. 198 198 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.09.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання адвоката Хижняк Анастасії Сергіївни, діючої від імені ОСОБА_1 , про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

У судове засідання учасники справи не з`явились. Про дату, час та місце розгляду справи сповіщені належним чином. Про причини неявки у судове засідання не повідомили. Заяв, клопотань не надали.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, неодноразове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Бойко А.В., діючої від імені ОСОБА_2 ,не підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

08 жовтня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний запис №323 та видано свідоцтва серія НОМЕР_3 ,. Після укладення шлюбу сторони вели спільне господарство та мали спільний бюджет.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2021 року шлюб між сторонами розірвано.

У період перебування у шлюбі сторони придбали наступне майно: - квартиру, загальною площею - 82,4 кв. м., житловою площею - 40,0 кв. м., що розташована на 3 поверсі 16-поверхового будинку за адресою - АДРЕСА_1 ; - транспортний засіб автомобіль «TOYOTA RAV 4», 2004 року випуску, чорного кольору, об`єм двигуна 1998 см куб., державний номер НОМЕР_2 .

Між сторонами виникли правовідносини щодо поділу спільного сумісного майна подружжя.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

3.4 Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

У статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Установивши, що спірна квартира АДРЕСА_2 , (загальна площа - 82,4 кв. м.) набута сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, презумпція спільного майна подружжя не спростована, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відхилення доводів сторони відповідачки щодо визнання такого майна особистою приватною власністю останньої, задовольнив позов в частині визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності та її поділ в ідеальних частках.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що спірне майно придбане відповідачкою за особисті кошти та кошти, отримані від батька, оскільки матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження вказаного. Самі по собі пояснення батька відповідачки не можуть бути підставою для прийняття доводів сторони відповідачки щодо визнання такого майна особистою приватною власністю останньої.

Вищевказана правова позиція є відображенням правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 509/2654/17.

Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, стороною позивача спростовано доводи сторони відповідачки про те, що з кінця 2005 року по 2008 рік ОСОБА_1 не працював та доходу не мав, відтак жодних грошових коштів не давав та міг давати на придбання спірної квартири.

На спростування таких доводів матеріали справи містять докази працевлаштування позивача у вказаний період моряком дальнього судноплавства на посаді матроса.

Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, а тому вони на увагу апеляційного суду не заслуговують.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга адвоката Бойко Анастасії Вадимівни, діючої від імені ОСОБА_2 ,є недоведеною, а тому задоволенню не підлягає.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги адвоката Бойко Анастасії Вадимівни, діючої від імені ОСОБА_2 ,відсутні.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Бойко Анастасії Вадимівни, діючої від імені ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 03 жовтня 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. В. Князюк