ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2442/22 Справа № 204/6686/20 Категорія 21 Суддя у 1-й інстанції - Мащук В. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Гаржі О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргоюОСОБА_1

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко Віолетта Вячеславівна про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 01 січня 2018 року між нею та ОСОБА_3 був укладений договір позики №01/01-18, відповідно до умов якого вона зобов`язалась в порядку і на умовах, визначених договором позики, надати ОСОБА_3 безвідсоткову позику у сумі 505 260 грн., а ОСОБА_3 зобов`язався повернути позику у визначений договором строк.

Зазначає, що на виконання умов зазначеного договору надала ОСОБА_3 безвідсоткову позику у сумі 505 260 грн., що підтверджується розпискою від 01 січня 2018 року. Однак, в порушення умов договору, у встановлений у договорі строк ОСОБА_3 не повернув їй отримані в позику грошові кошти.

Вказує, що 01 січня 2018 року з ОСОБА_3 також було укладено третейську угоду. У зв`язку з неотриманням відповіді на претензію, вимушена була звернутись за вирішенням спору до третейського суду. Рішенням третейського суду від 03 квітня 2019 року позов було задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на її користь кошти у розмірі 505 260 грн.

В подальшому дізналася, що 17 квітня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір дарування 4/9 часток квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 17 квітня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В.

Зазначає, що ОСОБА_3 , відчужуючи належну йому на праві власності частку у праві власності на квартиру на користь ОСОБА_1 , був обізнаний про наявність рішення третейського суду, що набрало законної сили.

Таким чином, ОСОБА_3 міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку примусового виконання вказаного рішення третейського суду. Крім того, при укладенні оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином (наприклад, ОСОБА_3 і до теперішнього часу зареєстрований і фактично проживає в зазначеній квартирі).

Вважає, що дії відповідачів, вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення третейського суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_3 .

Враховуючи зазначене, вважає своє право порушеним, у зв`язку з чим вимушена звернутися з до суду з позовною заявою, в якій просить визнати недійсним договір дарування 4/9 часток квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 17 квітня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 4/9 часток квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 17 квітня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю достатніх підстав для визнання недійсним правочину, оскільки під час укладення договору дарування від 17 квітня 2019 року, воля сторін відповідачів у справі, не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на квартиру з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення третейського суду.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції є надуманими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки рішення третейського суду від 03 квітня 2019 року у справі 1/2019 є нікчемним та не створює жодних юридичних наслідків. Суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи на предмет встановлення справжності підписів ОСОБА_3 у договорі позики №01/01-18 від 01 січня 2018 року та розписці від 01 січня 2018 року. Вважає, що нотаріусом Зайченко І.А. порушено вимоги чинного законодавства при посвідченні заяви ОСОБА_3 від 30 жовтня 2020 року про підтвердження укладення договору позики, обізнаність про рішення третейського суду та про укладення договору дарування від 17 квітня 2019 року з ОСОБА_1 заздалегідь знаючи, що він не буде виконаний, тобто мав інші цілі, ніж було передбачено договором дарування, оскільки її батько є інвалідом першої групи категорії Б та має ураження органів зору, а тому не міг прочитати самостійно вказану заяву, а приватним нотаріусом на заяві не зроблено відповідну відмітку, відповідно вимог вчинення нотаріальних дій. Подарувавши свою частку квартири донці, позивач чітко розумів реальність настання правових наслідків, а саме припинення права власності за ним на частку квартири та набуття права власності на дану частку за ОСОБА_1 .

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просила залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду без змін,

ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 01 січня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики (безвідсоткової) № 01/01-18, відповідно до якого позикодавець надав позичальнику безвідсоткову позику в сумі 505260 грн., що є еквівалентом 18000 доларів США. Строк надання позики становить дванадцять календарних місяців з моменту реальної передачі всієї грошової суми. Позикодавець зобов`язалась невідкладно передати позику одразу після підписання договору. Позика надається шляхом передачі готівки з рук позикодавця в руки позичальника. Підтвердженням отримання позики є розписка, видана позикодавцю (а.с.6-7).

Як вбачається з розписки від 01 січня 2018 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти, в якості позики в сумі 505260 грн., що є гривневим еквівалентом 18000 доларів США. Кошти отримані на підставі договору позики № 01/01 від 01 січня 2018 року (а.с.8).

01 січня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено третейську угоду, відповідно до якої, всі спори, у зв`язку з укладенням, зміною, припиненням, розірванням, тлумаченням, визнанням недійсним, виконанням, відповідальністю за порушення договору позики № 01/01 18 від 01 січня 2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а рівно будь-які інші спори між останніми, які виникнуть або можуть виникнути між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у зв`язку з порушенням вказаного договору позики, підлягають вирішенню третейським судом для вирішення конкретного спору у складі третейського судді Магомедова Гумбата Тахір Огли (а.с.9).

Рішенням третейського суду від 03 квітня 2019 року у справі 1/2019 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 505 260 грн. (а.с.10-15).

Відповідно до договору дарування 4/9 часток квартири від 17 квітня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В., ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 4/9 часток квартири АДРЕСА_1 (а.с.16-17).

30 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. посвідчена заява ОСОБА_4 , відповідно до якої останній зазначив про те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики №01/01-18 від 01 січня 2018 року, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язалась в порядку і на умовах, визначених договором позики, надати безвідсоткову позику у сумі 505 260 грн., а він зобов`язався повернути позику у визначений цим договором позики строк.

На виконання умов вказаного договору позики ОСОБА_2 надала йому безвідсоткову позику у сумі 505260,00 грн., що підтверджується відповідною розпискою від 01 січня 2018 року. Однак у встановлений договором позики строк, у зв`язку із скрутним фінансовим положенням він не зміг повернути ОСОБА_2 отримані в позику грошові кошти. Між ОСОБА_2 та ним було укладено третейську угоду про передачу спору між ним та ОСОБА_2 до третейського суду для вирішення конкретного спору.

Рішенням третейського суду для вирішення конкретного спору від 03 квітня 2019 року повністю задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 і стягнуто з нього на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 505 260,00 грн.

З метою уникнути звернення стягнення по вказаному рішенню третейського суду на належне майно, 17 квітня 2019 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_1 договір дарування 4/9 часток квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 17 квітня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В.

Як сторона вказаного договору дарування ОСОБА_3 вчиняв цей договір, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мав інші цілі, ніж було передбачено договором дарування. При цьому діяв умисно. Дійсним наміром при укладенні договору дарування було уникнути реального виконання рішення третейського суду, яким з нього було стягнуто велику грошову суму. Укладаючи зазначений договір дарування, він мав свідомий намір невиконання зобов`язань договору, приховати справжні наміри укладення договору дарування.

Таким чином, укладення договору дарування не було спрямовано на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. Основною метою укладення договору дарування майна своєму родичу ( ОСОБА_1 ) було приховати частку квартири від звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу по рішенню третейського суду.

Правова мета договору дарування є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином.

Він, як особа, проти якої було ухвалено рішення третейського суду про стягнення коштів, та його донька ( ОСОБА_1 ) уклали договір дарування, який порушує майнові інтереси ОСОБА_2 як кредитора і направлений (договір дарування) на недопущення звернення стягнення на належне йому майно.

В даному випадку, відчужуючи належну на праві власності частку у праві власності, на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , він був добре обізнаний про наявність рішення третейського суду, що набрало законної сили, яким стягнуто, з нього на користь ОСОБА_2 505 260 грн.

Таким чином, він міг передбачити і свідомо передбачав негативні наслідки для себе у випадку примусового виконання вказаного рішення третейського суду.

Крім того, при укладенні оспорюваного правочину його воля не відповідала зовнішньому її прояву та він не передбачав реального настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, його дії при укладенні договору дарування були спрямовані виключно на юридичний перехід права власності на належне нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення третейського суду про стягнення грошових коштів з нього на користь ОСОБА_2 .

Відповідно до посвідченої заяви, приватний нотаріус Зайченко І.А. перевірила підпис ОСОБА_3 та засвідчила його справжність. Особу ОСОБА_3 , який підписав документ встановлено, його дієздатність перевірена (а.с.66).

Відповідно до витягу з табелю робочого часу за квітень 2019 року Дніпропетровського учбово виробничого об`єднання «Луч», у квітні 2019 року ОСОБА_3 відпрацьовано 5 робочих днів, 13 днів ОСОБА_3 перебував на лікарняному, 6 днів в адмін.відпустці (а.с.133).

Відповідно до індивідуальної програми реабілітації інваліда № 384, ОСОБА_3 є інвалідом, група інвалідності перша Б, за загальним захворюванням (а.с.137-140).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи та надавши їм належну правову оцінку дійшов обгрунтованого висновку про фіктивність оспорюваного правочину, оскільки позивачем доведено факт вчинення оскаржуваного договору дарування з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення третейського суду від 03 квітня 2019 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 505 260,00 грн., сторони за яким перебувають у родинних відносинах, що свідчить відсутність у правочину реальної мети настання обумовлених ними правових наслідків та спрямованість на позбавлення позивача права на повернення грошових коштів, та ухвалив рішення, що відповідає вимогам чинного законодавства та підтверджується матеріалами справи.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо нікчемності рішення третейського суду від 03 квітня 2019 року у справі 1/2019, оскільки таке рішення не є по своїй суті правочином та до нього не може бути застосовано цивільне законодавство в частині правового регулювання правочинів.

Щодо доводів про необґрунтованість відмови судом першої інстанції у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи на предмет встановлення справжності підписів ОСОБА_3 у договорі позики №01/01-18 від 01 січня 2018 року та розписці від 01 січня 2018 року, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, суд дійшов вірного висновку, що поставлені у клопотанні питання на предмет встановлення справжності підписів ОСОБА_3 у договорі позики № 01/01-18 від 01 січня 2018 року та розписці від 01 січня 2018 року, не стосується предмета розгляду даної справи, а саме оспорюваного позивачем договору дарування квартири, який було укладено між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , про що зазначено в ухвалі суду від 25 лютого 2022 року.

Разом з тим, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про порушення приватним нотаріусом Зайченко І.А. вимог чинного законодавства при посвідченні заяви ОСОБА_3 від 30 жовтня 2020 року, оскільки матеріали справи не містять доказів, які свідчать про наявність таких порушень.

Отже, приведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова