Ухвала

04 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 753/13347/20

провадження № 61-9596ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Мельника Я. С., Шебуєвої В. А., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_4 , про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості належної одному з подружжя частини майна,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_4 , про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості Ѕ належної одному з подружжя частини майна у розмірі 353 096,20 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 жовтня 2021 року у складі судді Заставенко М. О., в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Мельника Я. С., Шебуєвої В. А., апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 жовтня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено у зв`язку із спливом позовної давності.

Ухвалою Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2022 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , поданої представником ОСОБА_5 , відмовлено.

ОСОБА_1 03 жовтня 2022 року через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Левківським Б. К., на постанову Київського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Ціна позову у цій справі становить 353 096,20 грн і не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки Верховний Суд відступив від окремих правових висновків, вкладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року, яку застосовано апеляційним судом. Так, апеляційним судом не ураховано висновків, викладених Верховним Судом у постановах: від 10 червня 2020 року у справі № 234/12140/14; від 11 червня 2020 року у справі № 664/3661/15; від 10 червня 2020 року у справі № 361/4130/16; від 10 червня 2020 року у справі № 447/3676/14-ц. В указаних постановах зроблено висновки, зокрема про те, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності і про те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовуючи джерело і час його придбання. Вирішення питання спільності майна подружжя не є сталим у судовій практиці, а відтак вимагає опрацювання єдиного обґрунтованого підходу із застосуванням сучасних правових конструкцій та відходу від «рядянщини», яка передбачає безпідставне поширення презумції спільності майна подружжя без урахування особливостей сімейного життя, ставлення подружжя до формування спільного майна, поведінки подружжя під час шлюбу. Апеляційним судом відкинута необхідність здійснення позивачем обов`язку по доказуванню тих обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог. Докази надані стороною відповідача є більш вірогідними, оскільки сторона позивача не надала будь-яких доказів на підтвердження своїх тверджень, суд безпідставно не взяв їх до уваги. В ЦПК України відсутня норма, яка б надавала суду більш широку дискрецію у таких випадках вирішити справу з урахуванням найбільш вірогідних доказів, що фактично призводить до створення умов для несталої судової практики та сприяє порушенню прав учасників правовідносин, а відтак зазначена обставина являє собою прогалину в законодавстві, оскільки фактично позбавляє учасників судового розгляду застосувати правову конструкцію «вірогідність доказів» на рівні з іншими нормами ЦПК України. У цій справі є можливість вирішити спір, застосувавши статтю 79 ГПК України. Проте ОСОБА_1 не обґрунтовує, чому саме касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Окрім цього, ОСОБА_1 касаційній скарзі вказує, що він позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням при розгляді іншої справи. Проте не обґрунтовує, при розгляді якої саме справи він позбавлений можливості спростувати, встановлені оскарженим судовим рішенням обставини. Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженим судовим рішенням. І, відповідно, не свідчить, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а ОСОБА_1 позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Вказівка в резолютивній частині постанови Київського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року про можливість її оскарження до Верховного Суду не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржене рішення ухвалено у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховною Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (ZUBAC v. CROATIA, № 40160/12, § 122, ЄСПЛ, від 05 квітня 2018 року).

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Таким чином, оскаржене рішення ухвалено у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_4 , про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості належної одному з подружжя частини майна.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков