Ухвала

Іменем України

21 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 2-7758/2008

провадження № 61-9154ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 18 квітня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання права власності за заявою представника ОСОБА_2 - адвоката Бриленка Костянтина Борисовича про стягнення судових витрат,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2008 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Одеської міської ради про визнання права власності.

Заочним рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 22 грудня 2008 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку (літери «А», «а») загальною площею 50,6 кв. м, житловою площею 37,5 кв. м, господарські споруди - сарай (літ. «А»), вбиральня (літ. «Г»), літня кухня (літ. «Д»), що розташовані на земельній ділянці площею 0,0376 га.

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 22 грудня 2008 року, посилаючись на те, що вказане рішення суду є незаконним та необґрунтованим, а також таким, що порушує її права. Неповідомлення її у встановленому законом порядку про розгляд справи позбавило її передбаченого цивільним законодавством права надати свої заперечення проти позову.

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 30 березня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 22 грудня 2008 року повернуто заявнику на підставі пункту 1 частини четвертої статті 185 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у зв`язку з тим, що її подано особою, яка не має процесуальної дієздатності.

Постановою Одеського апеляційного суду від 07 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Малиновського районного суду міста Одеси від 30 березня 2021 року - без змін.

В лютому 2022 року представник ОСОБА_2 - адвокат Бриленко К. Б. подав до Одеського апеляційного суду через підсистему «Електронний суд» заяву про стягнення понесених судових витрат, посилаючись на те, що під час вирішення справи по суті апеляційний суд не вирішив питання щодорозподілу судових витрат, однак разом з відзивом на апеляційну скаргу він подав до суду розрахунок судових витрат в розмірі 3 000 грн, підтверджений доданими до відзиву копією договору про надання правової допомоги від 31 травня 2021 року № 31/05/2021/Б та додатковою угодою до вказаного договору. Сторонами досягнуто домовленості про фіксований розмір витрат на правову допомогу в межах розгляду цієї справи в сумі 3 000 грн, як це вбачається з пункту 6 додаткової угоди. Крім того, сторони дійшли згоди, що компенсації підлягають також фактичні витрати адвоката, зокрема у зв`язку з направленням поштової кореспонденції, які склали 51 грн (вартість відправки відзиву на адресу особи, яка подала апеляційну скаргу, та Одеської міської ради, а також - до апеляційного суду). За умовами пункту 2 додаткової угоди гонорар може бути сплачений після винесення судового рішення.

Додатковою постановою Одеського апеляційного суду від 18 квітня 2022 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Бриленка К. Б. задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в загальній сумі 3 051 грн, що складається з витрат на правничу допомогу в розмірі 3 000 грн та витрат на оплату послуг поштового зв`язку в розмірі 51 грн.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач довів факт понесення ним витрат на правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 3 000 грн та витрат у зв`язку з оплатою послуг з пересилання поштових відправлень в розмірі 51 грн, визначені позивачем витрати є співмірними зі складністю справи та обсягом виконаної адвокатом Бриленком К. Б. роботи. При цьому від ОСОБА_1 , яка отримала заяву позивача про стягнення судових витрат, не надійшло заперечень щодо вказаного розміру цих витрат.

13 вересня 2022 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 18 квітня 2022 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і відмовити в задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Бриленка К. Б. про стягнення судових витрат.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зазначено: склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Апеляційний суд не врахував указаних правових висновків та помилково задовольнив заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Бриленка К. Б. про стягнення судових витрат.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною третьою, восьмою статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Апеляційним судом встановлено, що у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду міста Одеси від 30 березня 2021 року представник ОСОБА_2 - адвокат Бриленко К. Б. просив вирішити питання про розподіл судових витрат. Адвокат Бриленко К. Б. зазначив, що за умовами договору про надання правової допомоги від 31 травня 2021 року № 31/05/21/Б та додаткової угоди до нього ОСОБА_2 повинен сплатити йому гонорар у фіксованому розмірі 3 000 грн, а також додаткові витрати, що стосуються розгляду справи. Детальний опис судових витрат буде поданий протягом п`яти днів з дня проголошення судового рішення апеляційним судом. Адвокат Бриленко К. Б. також подав до апеляційного суду копії договору про надання правової допомоги від 31 травня 2021 року № 31/05/21/Б та додаткової угоди до нього.

Повноваження адвоката Бриленка К. Б. на представництво інтересів ОСОБА_2 підтверджені ордером серії ОД № 604134 від 02 червня 2021 року та договором № 31/05/2021/Б про надання правової допомоги, укладеним 31 травня 2021 року між Бриленком К. Б. як адвокатом і Тарасюком О. А. як клієнтом.

Згідно з пунктами 2.3.1, 4.2, 4.3 договору № 31/05/2021/Б про надання правової допомоги клієнт зобов`язаний сплатити гонорар адвокату в розмірі та у строк, погоджені між ними. До складу гонорару не входить компенсація витрат адвоката, пов`язаних з виконанням доручень клієнта за цим договором (поштові, транспортні тощо), які оплачуються окремо. Розмір гонорару адвоката може бути зафіксований в додаткових угодах до цього договору в іншому розмірі або у фіксованій сумі.

Пунктами 1-3, 6 додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги від 31 травня 2021 року № 31/05/2021/Б, укладеної між Бриленком К. Б. і ОСОБА_2 , передбачено, що клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надати правову допомогу під час розгляду Одеським апеляційним судом справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду міста Одеси від 30 березня 2021 року про повернення заяви про перегляд заочного рішення у справі № 2-7758/2008, провадження 22-ц/813/7733/21. Сторони дійшли згоди, що клієнт, окрім гонорару, сплачує фактично понесені адвокатом витрати, понесені в межах розгляду справи. Сторони дійшли згоди про те, що гонорар може бути сплачений клієнтом після ухвалення судового рішення. Сторони дійшли згоди, що за обсяг згаданої правової допомоги клієнт сплачує вартість гонорару у фіксованому розмірі 3 000 грн.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Бриленко К. Б. також подав до апеляційного суду фіскальні чеки про направлення на адреси ОСОБА_1 та Одеської міської ради поштової кореспонденції, як докази направлення відзиву іншим учасникам справи. З цих фіскальних чеків встановлено, що за поштові послуги адвокатом Бриленком К. Б. сплачено 34 грн. Крім цього, адвокат Бриленко К. Б. надав копію фіскального чека про направлення на адресу Одеського апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , вартість поштової послуги склала 17 грн.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року у справі № 367/4910/17-ц (провадження № 61-11695св19) зазначено, що беручи до уваги надані позивачем до місцевого суду докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, апеляційним судом було враховано такі обставини як складність цієї справи; тривалість участі представників позивача під час розгляду справи в суді першої інстанції; час, об`єктивно необхідний для підготовки позовної заяви, інших процесуальних документів, поданих до суду першої інстанції. Отже, апеляційний суд правильно визначив розмір витрат на оплату правничої допомоги, заявлений до стягнення, який є співмірним із складністю справи та обсягом фактично виконаних робіт (наданих послуг).З урахуванням того, що наданими до суду документами підтверджено обґрунтованість, необхідний фактичний обсяг та співмірність витрат на правничу допомогу позивачем у справі, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком апеляційного суду про наявність підстав для компенсації таких витрат на користь позивача за рахунок відповідача.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, на яку посилалася представник заявника в касаційній сказі, вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір -обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Апеляційним судом також встановлено, що ОСОБА_1 не надіслала до суду заперечень проти визначеного позивачем розміру судових витрат.

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 25 травня 2021 року у справі № 465/3458/15-ц, від 09 листопада 2021 року у справі № 759/14346/16, від 10 серпня 2022 року у справі № 369/3817/19, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі № 910/12876/19.

Дослідивши доводи заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Бриленка К. Б. про стягнення судових витрат, врахувавши складність справи та виконані адвокатом роботи, принципи співмірності, реальності та розумності судових витрат, а також витрачений час на надання послуг, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення його заяви.

Такі висновки апеляційного суду, за встановлених обставин, не суперечать правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, на яку послалася заявник в касаційній скарзі, оскільки, на підтвердження понесених судових витрат позивач надав: договір про надання правової допомоги та додаткову угоду до нього; документи, що свідчать про оплату інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги. Що стосується надання документа про оплату гонорару, то як встановлено апеляційним судом, сторони погодили, що гонорар може бути сплачений клієнтом після ухвалення судового рішення. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 червня 2019 у справі № 813/481/18 викладено такий висновок: зважаючи на положення частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд касаційної інстанції констатує помилковість посилання суду апеляційної інстанції у якості аргументу для відмови в задоволенні заяви про ухвалення додаткового судового рішення на відсутність документа про оплату позивачем витрат на професійну правничу допомогу, адже у пункті 2 вищенаведеного додатку від 11 лютого 2019 року до договору про надання правової допомоги від 11 лютого 2019 року № 01/2019-02 сторони узгодили, що клієнт (позивач) зобов`язаний сплатити гонорар протягом шести місяців після ухвалення судом апеляційної інстанції рішення по суті. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 вказано: на переконання колегії суддів, зазначені норми (статті 134, 139) були введені в КАС України з 15 грудня 2017 року, у тому числі, з метою унормування відносин між суб`єктами, які потребують юридичного супроводу, та адвокатами. Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі із суб`єктом владних повноважень). При цьому, норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів позивачів - суб`єктів господарювання, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 648/2776/20 зазначено: оскільки цивільне, господарське та адміністративне судочинство об`єднані основоположним принципом, що полягає у забезпеченні відшкодування витрат сторони, на користь якої ухвалено судове рішення, враховуючи те, що процесуальні вимоги до доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу є тотожними для всіх видів судочинства, отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Тому аргументи заявника про необхідність відмови позивачу у відшкодуванні витрат на правову допомогу через відсутність доказів оплати вказаних послуг не узгоджується з нормами чинного процесуального законодавства та вищенаведеними висновками Верховного Суду.

Інших доводів щодо порушення апеляційним судом норм процесуального права, в межах обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.

Аргументи касаційної скарги щодо недоведення позивачем вартості понесених судових витрат зводяться до незгоди з установленими апеляційним судом обставинами і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягають окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження додаткової постанови Одеського апеляційного суду від 18 квітня 2022 року та про зупинення дії вказаного судового рішення.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 18 квітня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання права власності за заявою представника ОСОБА_2 - адвоката Бриленка Костянтина Борисовича про стягнення судових витрат.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко