Справа № 199/9609/21
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

11.10.2022 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді - Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання - Куземі О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

01 грудня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 06 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит №DNR0GI, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 176750 гривень, зобов`язавшись повернути його до 06 березня 2028 року згідно щомісячними платежами зі сплатою 15% річних за користування кредитом, а також інших обов`язкових платежів. За заявою позичальника від 26 серпня 2008 року змінено валюту кредиту з гривні на долар США, внаслідок чого розмірі кредиту після конвертації з урахуванням винагороди банку склав 38475,84 доларів США зі сплатою 14,04% річних за користування кредитом. Виконання позичальником ОСОБА_1 договірних зобов`язань із повернення кредиту забезпечено в повному обсязі порукою відповідача ОСОБА_2 , оформленою договором поруки №DNR0GI від 06 березня 2008 року. За таких обставин, посилаючись на неналежне виконання позичальником його договірних зобов`язань із повернення кредиту, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 12 листопада 2021 року становить 326483,25 доларів США, з яких: 36954,45 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 61382,25 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 13111,58 доларів США - заборгованість за комісією, 215034,97 доларів США - пеня, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів означену суму заборгованості лише за тілом кредиту, а також покласти на відповідачів по справі судові витрати.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 січня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, розгляд якої вирішено провести в порядку загального позовного провадження із викликом сторін у підготовче засідання.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті у відкрите судове засідання з викликом сторін.

В останнє судове засідання представник позивача не з`явився, в ході розгляду справи позовні вимоги підтримав в повному обсязі з викладених у позові підстав. Крім того, в тексті прохальної частини позову викладену заяву сторони позивача про розгляд справи за відсутності представника позивача, підтримання позовних вимоги та відсутність заперечень проти заочного розгляду справи.

Відповідачі повторно в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили, заяв/клопотань про розгляд справи за їх відсутності не подавали, правом на подання відзиву не скористались.

За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання за відсутності сторін та здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що 06 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем ОСОБА_1 , як позичальником, було укладено договір про іпотечний кредит №DNR0GI, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 176750 гривень, зобов`язавшись його повернути в строк до 06 березня 2028 року щомісячними ануїтетними платежами, сплативши 15% річних за користування кредитом, а також інші обов`язкові платежі. При порушенні позичальником своїх зобов`язань зі своєчасного повернення кредиту, зокрема з своєчасної сплати щомісячних ануїтетних платежів, останній зобов`язався сплатити банку пеню в розмірі 0,5% від суми від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочення. Також договором передбачено право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту в частині або в цілому, сплати відсотків за його користування та інших платежів, що належать до сплати за договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником буд-яких зобов`язань за цим договором в тому числі, але не виключно, у випадку прострочення сплати чергового платежу за кредитом та відсотків за користування кредитом понад двох місяців. Цьому праву кредитора кореспондує відповідний обов`язок позичальника здійснити дострокове повернення кредиту за наведених умов. Викладені обставини підтверджуються копією означеного кредитного договору з додатком.

З метою забезпечення виконання відповідачем ОСОБА_1 , як позичальником, вищевказаних взятих на себе договірних кредитних зобов`язань між ЗАТ КБ «ПриватБанк», як кредитодавцем, правонаступником якого є позивач, та відповідачем ОСОБА_2 , як поручителем, 06 березня 2008 року укладено договір поруки №DNR0GI. За умовами такого договору відповідач ОСОБА_2 зобов`язався перед кредитодавцем відповідати солідарно та в повному обсязі із позичальником ОСОБА_1 за невиконання останнім взятих на себе договірних зобов`язань за договором про іпотечний кредит №DNR0GI від 06 березня 2008 року. Викладене підтверджується копією договору поруки.

В подальшому за заявами позичальника від 26 серпня 2008 року в той же день між тими ж сторонами було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит №DNR0GI від 06 березня 2008 року, на підставі якої умови раніше укладеного між сторонами кредитного договору викладено у новій редакції. Зокрема, кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі 38475,84 доларів США, а позичальник - повернути кредит до 26 серпня 2028 року включно щомісячними платежами згідно графіку зі сплатою 1,17% на місяць за користування кредитом, а також інші обов`язкові платежі. Новими умовами договору так само передбачено право банку вимагати від позичальника дострокове повернення кредиту у випадку неналежного виконання останнім своїх договірних обов`язків із повернення кредиту. Передбачено і обв`язок сплати позичальником пені за порушення ним своїх кредитних зобов`язань в тому ж розмірі і за тих же умов, що були викладені в кредитному договорі в первісній редакції. Наведені обставини підтверджуються копіями заяв позичальника та копією додаткової угоди.

Із матеріалів справи також встановлено, що позичальник, на відміну кредитодавця, не виконував належним чином взяті на себе договірні зобов`язання, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем, яку останній, скориставшись передбаченим договором правом, своїми письмовими досудовими вимогами від 15 листопада 2021 року просив відповідачів погасити, здійснивши дострокове повернення кредиту. Зазначені письмові досудові вимоги позивача відповідачами не виконані, а розмір заборгованості за кредитом станом на 12 листопада 2021 року становить 326483,25 доларів США, з яких: 36954,45 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 61382,25 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 13111,58 доларів США - заборгованість за комісією, 215034,97 доларів США - пеня. Викладені обставини підтверджуються копією розрахунку заборгованості, копіями письмових повідомлень із досудовими вимогами.

Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, окрім положень зазначених вище договорів, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмовій формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України), а також договір поруки (ст.553 ЦК України).

Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Положеннями ст.524 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Нормою ст.533 ЦК України визначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Таким законом є ст.193 ЦК України, ст.524 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Закон України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», а також Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». При цьому заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, означене чинне законодавство, чинне на момент укладення кредитного договору між сторонами, не містило.

Відповідно до норми ст.1050 ЦК України, в контексті положення ст.1054 ч.2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів.

При цьому за змістом ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом ст.ст.546, 547 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватись порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна або кілька осіб.

Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Положеннями ст.559 ч.1 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення між сторонами наведених вище договорів) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Згідно ст.5 ч.2 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Нормою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача за договором про іпотечний кредит №DNR0GI від 06 березня 2008 року з подальшою додатковою угодою до нього від 26 серпня 2008 року, приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем ОСОБА_1 , як позичальником, вказаних правочинів із дотриманням вимог законодавства щодо їх змісту та форми, а також підтверджено невиконання відповідачем ОСОБА_1 , на відміну від кредитодавця, своїх зобов`язань за такими правочинами, що зумовило виникнення кредитної заборгованості у вказаному позивачем розмірі та права у позивача вимагати дострокове повернення кредиту із кореспондуючим цьому праву обов`язком відповідача ОСОБА_1 здійснити таке дострокове повернення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, а тому підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення заборгованості за тілом кредиту лише з відповідача ОСОБА_1 .

Частковість задоволення позову зумовлена тим, що відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин сторін. Наступна та остання редакція цієї норми застосуванню до спірних правовідносин не підлягає з огляду на норму ст.5 ЦК України) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Висновок про припинення поруки на підставі ч.1 ст.559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам необхідно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання. Таким чином, аналіз норми ч.1 ст.559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) свідчить про те, що порука припиняється за наявності факту зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Аналіз змісту цієї норми дає підстави вважати, що вона не встановлює ні змісту та обсягу такого збільшення відповідальності поручителя, ні реальності чи невідворотності його настання. Для застосування цієї норми достатньо встановити такі зміни в основному зобов`язанні. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає у разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Тому обставини щодо подальшого фактичного виконання зобов`язання, в тому числі фактичний строк його виконання, відмова кредитора від вимоги щодо виконання зобов`язання в зміненому обсязі, не свідчать про збереження дії поруки, оскільки відбулися після настання правоприпиняючого факту (збільшення розміру основного зобов`язання). Тобто порука має вважатися припиненою незалежно від реального настання чи ненастання збільшеного внаслідок змін кредитних договорів обсягу відповідальності поручителя.

Крім того, згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки. Випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов`язання і навіть відсутність з його боку заперечень про збільшення обсягу його відповідальності не може розглядатись як надання ним згоди на такі зміни. Умова договору поруки про те, що поручитель при укладенні цього договору дає свою згоду на зміну умов кредитного договору без додаткового погодження змін з поручителем, не свідчить про надання ним згоди на такі зміни.

Наведені трьома абзацами вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26 червня 2019 року по справі №755/18438/16-ц, а також із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 19 червня 2018 року по справі №910/7389/17, від 29 травня 2019 року по справі №910/11429/18, від 09 грудня 2019 року по справі №569/11865/16-ц, від 17 листопада 2020 року по справі №705/3113/15-ц, від 23 грудня 2021 року по справі №908/1718/20, від 11 травня 2022 року по справі №756/3550/18.

Стосовно обставин спірних правовідносин сторін по справі, то в ході її розгляду судом було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 за договором поруки №DNR0GI від 06 березня 2008 року поручався відповідати солідарно та в повному обсязі із позичальником ОСОБА_1 за невиконання останнім взятих на себе договірних зобов`язань за договором про іпотечний кредит №DNR0GI від 06 березня 2008 року лише в первісній редакції такого кредитного договору, предметом якого був кредит у національній валюті Україні - гривні, а строк кредитування спливав 06 березня 2028 року. В той же час, за наслідками укладення між кредитодавцем та позичальником 26 серпня 2008 року додаткової угоди до означеного кредитного договору його умови викладено у новій редакції, внаслідок чого останні суттєво змінено, а саме збільшено розмір тіла кредиту та змінено його валюту (з 176750 гривень на 38475,84 доларів США, що станом на дату укладення додаткової угоди від 26 серпня 2008 року за курсом НБУ становило 186357,73 гривень), а також збільшено строк кредитування більш ніж на п`ять місяців (останній день строку з 06 березня 2028 року змінено на 26 серпня 2028 року). Викладене вже само по собі, не враховуючи подальшу зміну курсу валют, безумовно свідчить про таку істотну зміну умов основного кредитного зобов`язання, внаслідок чого істотно збільшився і обсяг відповідальності поручителя, яким є відповідач ОСОБА_2 і який згоду на таке збільшення, вочевидь, не надавав, оскільки матеріали цивільної справи не містять копій жодних додаткових угод до договору поруки №DNR0GI від 06 березня 2008 року, укладених у зв`язку із укладенням додаткової угоди від 26 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит №DNR0GI. При цьому з огляду на наведені вище правові висновки та усталену практику суду касаційної інстанції не може вважатись належною згодою поручителя положення п.1 договору поруки про те, що поручитель зобов`язується відповідати за своєчасне виконання позичальником усіх його зобов`язань за договором про іпотечний кредит та додатковими угодами до нього, як існуючими на момент укладення договору поруки, так і тими, що виникають на його підставі в майбутньому.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача понесені останнім при зверненні до суду із даним позовом судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 14467,67 гривень.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст.5, 11, 15, 16, 193, 524, 525, 526, 530, 546, 547, 549, 553, 554, 559, 610, 611, 625, 628, 629, 1050, 1054, 1055 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (; адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд.1-Д) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (; адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд.1-Д) заборгованість за договором про іпотечний кредит №DNR0GI від 06 березня 2008 року (з урахуванням на додаткову угоду до нього) станом на 12 листопада 2021 року у вигляді боргу за тілом кредиту в розмірі 36954,45 доларів США.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

У рахунок відшкодування судових витрат по справі у вигляді судового збору стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (; адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд.1-Д) 14467,67 гривень.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко