Провадження № 22-ц/812/746/22 Головуючий суду першої інстанції Сухаревич З.М.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2022 року м. Миколаїв Справа 487/10012/13-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Ковальському Є.В.,

без участі учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2022 року, постановлену під головуванням судді Сухаревич З.М., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якої складено 30 червня 2022 року, за заявою ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України,

В С Т А Н О В И В:

20 квітня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Доводи заяви обґрунтовано тим, що на виконання Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві (далі Заводський ВДВС) знаходиться зведене виконавче провадження щодо стягнення з нього на користь кредитної спілки «Злагода» (далі КС «Злагода») заборгованості за кредитними договорами та судових витрат на суму 897 704 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 09 вересня 2015 року його тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України.

На даний час він не вчиняє дій, які б можна було розцінити як ухилення від виконання рішення суду. Оскільки зараз в нього відсутні заробітки, то погашення заборгованості здійснюється шляхом щомісячних стягнень із заробітної платні члена його родини та його поручительки ОСОБА_2 . Він не змінює місця свого проживання, не ухиляється від співпраці з посадовцями Заводського ВДВС.

Стягнення відбувається вже на протязі дуже тривалого часу, за який загальна сума стягнень давно перебільшила тіло кредиту.

Виконавче провадження, за яким стягуються кошти, є зведеним і відкрито відносно трьох боржників одночасно: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .. Всі вони є членами однієї родини і відповідають в солідарному порядку.

Згідно з розрахунком розподілу стягнутих з нього сум від 25 лютого 2013 року для задоволення вимог стягувачів направлено 14 932,75 грн. Згідно з актом № 15-0299/13 про виконання робіт від 05 червня 2013 року транспортний засіб, що належав йому на праві власності, марки Toyota модель Land Cruiser, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , був проданий на аукціоні за ціною 85 200 грн, кошти в сумі 72 505, 20 грн були перераховані до Заводського ВДВС на погашення заборгованості кредитора згідно з рішенням суду.

Також, були проведені електронні торги 27 січня 2020 року, де були продані належні йому та ОСОБА_3 по 1/6 частки у квартирі АДРЕСА_1 , для задоволення вимог стягувачів від продажу направлено 15 029 грн.

Окрім того, наразі кардинально змінилась ситуація в країні. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року проголошено військовий стан. Територія м. Миколаєва та Миколаївської області є небезпечною через неодноразові обстріли з боку російських військ. В цих умовах обмеження конституційного права на свободу переміщення виглядає невиправданим та непропорційним.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд скасувати його тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2022 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Ухвала суду мотивована тим, що зобов`язання за рішенням суду виконано не в повному обсязі і до того ж не добровільно, а у примусовому порядку.

Заявник не зазначав про жодні фактичні дії, вчинені саме ним на виконання вказаного вище судового рішення. А стягнення коштів з солідарного боржника, на що ОСОБА_1 посилається у заяві, не свідчить про зміну ним своєї поведінки по відношенню до виконання покладеного на нього рішенням суду обов`язку, а також прийняття необхідних мір для виконання рішення суду. Крім того, щодо солідарного боржника відкрито інше виконавче провадження, у рамках якого стягуються грошові кошти, проте наразі заборгованість не погашена.

Суд критично розцінив доводи заявника щодо часткового погашення боргу, що дає підстави для скасування обмеження, оскільки враховуючи загальну суму боргу, таке погашення не може розцінюватися як досягнення переслідуваної мети щодо повернення боргу. Більш того, таке погашення відбувається за рахунок реалізації арештованого майна та виконання обов`язку солідарним боржником.

Не прийнятним вважав суд і довід заявника стосовно необхідності виїзду за кордон для роботи, що випливає із наданих його представником як доказу, дозволів на перебування, реєстраційних посвідчень та сертифікату, оскільки строк дії цих документів сплив і під час розгляду подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України судом була надана оцінка доводам ОСОБА_1 щодо необхідності виїзду за кордон з метою заробітку грошей.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 , оскаржив її в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, де посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просив її скасувати та постановити нову, якою задовольнити вимоги його заяви в повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 мотивував тим, що судом першої інстанції було допущено порушення статті 263 ЦПК України, що призвело до винесення незаконного, необґрунтованого рішення, що порушило його законні права.

При винесенні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції неповною мірою з`ясовані та невраховані всі обставини справи, які мають значення для її вирішення по суті.

Ухвалюючи вказане рішення суд не врахував законні інтереси ОСОБА_1 та порушив його права на свободу пересування та право вільно залишити територію України.

У вказаній ухвалі суд робить висновок, що скасування такого засобу обмеження боржника можливо тільки при виконанні останнім зобов`язань за певними виконавчими документами.

Вказані зобов`язання боржник сумлінно виконує.

Суд при ухваленні оскаржуваного рішення помилково зазначає, що реалізація двох автомобілів та частки квартири була здійснена на підставі постанов про арешт, а не добровільного надання боржником цих транспортних засобів та частки квартири.

Вказане твердження суду не відповідає дійсності та є помилковим. Боржник саме добровільно надав державному виконавцю транспортні засоби та допустив до квартири для складання постанови про опис та арешт вказаного майна та в подальшому не скоював ніяких дій у вигляді перешкоджання (оскарження) виконавчого провадження по реалізації арештованого майна.

Також в матеріалах виконавчого провадження є заява ОСОБА_1 зі згодою на реалізацію частки квартири.

Помилковим є оцінка суду щодо доводів заявника про часткове погашення боргу. По - перше, законом не передбачено, що виконання обов`язку по погашенню боргу повинно виконуватись або фіксуватись саме боржником. По-друге, законом не передбачені негативні обставини для боржника якщо у документах виконавчого провадження не буде вказано, що виконання проводилось без особистої участі боржника. По-третє, судом не встановлені обставини домовленостей та взаєморозрахунків між боржником та солідарним боржником.

На вказані факти суд уваги не звернув та не надав їм належної оцінки

Крім того, надані суду дозволи на перебування, реєстраційні посвідчення та сертифікати підтверджують лише факт, волевиявлення та дійсні наміри скаржника виїхати за кордон для заробітку грошей. А поновлення строку вказаних документів можливо тільки тоді коли буде скасовано тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

На день слухання справи від учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 26 жовтня 2013 року державний виконавець Заводського ВДВС, при виконанні зведеного виконавчого провадження № 31357973, до складу якого входить 12 виконавчих листів у справі № 2-1751 щодо боржника ОСОБА_1 про стягнення заборгованості на користь КС «Злагода», звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва із поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Ухвалою суду від 28 жовтня 2013 року, з урахування ухвали про виправлення описки від 26 січня 2015 року, задоволено подання державного виконавця Заводського ВДВС про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_1 і тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_1 , без вилучення паспортного документу.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 25 травня 2015 року ухвалу суду скасовано і подання повернуто до суду для повторного вирішення.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 червня 2015 року у задоволенні подання державного виконавця відмовлено.

09 вересня 2015 року ухвалою апеляційного суду Миколаївської області ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 червня 2015 року скасовано та постановлено ухвалу про задоволення подання державного виконавця. Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_1 , без вилучення паспортного документу.

Під час здійснення виконавчого провадження було реалізовано:

- транспортний засіб ВАЗ 21104, 2007 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_2 . На користь стягувача ПАТ КБ «Надра» перераховано кошти в сумі 13 575,23 грн;

- транспортний засіб Toyota Land Cruiser реєстраційний номер НОМЕР_1 . На користь стягувача-заставодержателя КС «Злагода» перераховано кошти в сумі 65 004,72 грн;

- при здійсненні зведеного виконавчого провадження № 31360685, до складу якого входить 14 виконавчих листів щодо примусового стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 , в тому числі 4 виконавчі листи про стягнення боргу на користь КС «Злагода» у справі № 2-1751 видані 13 листопада 2012 року Ленінським районним судом м. Миколаєва, проведені електронні торги Державним підприємством «СЕТАМ» 02 грудня 2019 року в м. Миколаєві і реалізовано майно: 1/6 частка двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Переможець електронних торгів ОСОБА_4 .. Ціна продажу майна 7 910,00 грн. Кошти в сумі 7 514,50 грн розподілено в порядку статті 46 ЗУ «Про виконавче провадження».

В подальшому реалізація належної боржнику частки квартири відбулась не у добровільному порядку, а на підставі постанови про арешт майна боржника.

Постановами головного державного виконавця Заводського ВДВС у місті Миколаїв Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Буділовської О.О. від 29 січня 2020 року виконавчі листи по справі № 2-1751 видані 13 листопада 2012 року про стягнення заборгованості у сумі 289 250,00 грн, 342 634,00 грн., 264 000,00 грн, витрат на судовий збір, на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 1 820,00 грн, повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними).

Відповідно до положень статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконанням рішення суду завершується процес захисту суб`єктивних майнових та особистих немайнових прав громадян.

Судові гарантії законності виконавчого провадження та захисту прав його учасників полягають у тому, що до юрисдикції суду віднесено вирішення низки питань, які мають значення для виконання рішень суду та інших юрисдикційних органів, зокрема, таким є питання про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Тобто, право кожного вільно покинути територію України може бути обмежено тільки законом.

Підстави для тимчасового обмеження у праві виїзду громадян України за кордон визначені Законом України «Про порядок виїзду і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року.

Згідно із частиною 5 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Цим Законом України передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

Відповідно до пункту 19 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Аналогічних правові висновки викладені у постанові Верховного суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 331/8536/17.

Частина 5 статті 441 ЦПК України передбачає можливість суду скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у разі зміни нею своєї поведінки по відношенню до виконання покладеного на неї рішенням суду обов`язку, зокрема, внесення платежів на погашення заборгованості, добросовісне виконання обов`язків боржника, які визначені Законом України «Про виконавче провадження», а також прийняття необхідних мір для виконання рішення суду.

Таким чином, скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону на час повернення виконавчого документа) не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби у строки, передбачені законом, а тому відсутні підстави щодо зняття обмежень у виїзді за межі України щодо ОСОБА_1 .

При зверненні до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, та у доводах апеляційної скарги, боржник зазначав, що ним здійснювалось часткове виконання рішення шляхом надання та реалізації транспортних засобів, 1/6 частки квартири, що була його власністю на виконання рішення суду, внаслідок чого заборгованість сплачена частково, а саме, тіло кредиту. Крім того зазначав, що судові рішення також виконуються солідарними боржниками.

На підтвердження вказаних обставин боржник надав документи, що свідчать про відрахування із заробітної плати солідарного боржника ОСОБА_2 .

Разом з тим, саме по собі часткове виконання боржником рішення суду не свідчить про наявність підстав для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон.

Враховуючи те, що 09 вересня 2015 року ухвалою апеляційного суду вже було встановлено ухилення від виконання рішення суду, незначне здійснення ним погашення заборгованості після задоволення подання (02 грудня 2019 року реалізовано 1/6 частка двокімнатної квартири АДРЕСА_1 ) не свідчить про належне виконання ним своїх зобов`язань та не є підставою для скасування встановленого обмеження.

Заявником не надано жодних доказів, які б свідчили про наявність об`єктивних обставин, що перешкоджають боржнику протягом тривалого часу ( 2013 2022 роки) виконанню судового рішення та поверненню стягувачу грошового боргу.

Посилання заявника як на підставу скасування обмежувального заходу на введення в Україні воєнного стану та існування небезпеки на території м. Миколаєва та Миколаївської області через неодноразові обстріли з боку російських військ, не свідчать про обмеження пересування боржника на території України за межами Миколаївської області, а введення в Україні воєнного стану не є безумовною підставою для задоволення заяви про скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Також не може бути підставою для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон і заявлена боржником необхідність виїзду за кордон для працевлаштування.

Отже, колегія суддів вважає, що заявником не було надано доказів на підтвердження існування виключних обставин, за яких доцільним є скасування тимчасового заходу обмеження у праві виїзду за кордон, то підстави для скасування тимчасового обмеження відсутні.

При цьому колегія суддів ураховує, значну суму заборгованості по сплаті боргу та відсутність позитивної тенденції відносно її погашення саме ОСОБА_1 , який посилається на виконання цього судового рішення солідарним боржником ОСОБА_2 , що свідчить про небажання заявника вчиняти активні дії щодо виконання рішення суду.

За такого, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на даний час відсутні підстави для скасування обмежувальних заходів, оскільки зобов`язання щодо сплати боргу боржником не виконано, а обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 є єдиним ефективним заходом для виконання рішення суду.

Доводи скаржника в апеляційній скарзі про те, що суд помилково зазначив, що реалізація двох автомобілів та частки квартири була здійснена на підставі постанов про арешт, а не добровільного надання боржником цих транспортних засобів та частки квартири не відповідають матеріалам справи.

Так, матеріалами справи встановлено, що транспортний засіб ВАЗ 21104, реєстраційний номер НОМЕР_2 було вилучено у особи, яка керувала транспортним засобом по довіреності, згідно акту державного виконавця від 11 березня 2011 року та акту опису та арешту від 11 березня 2011 року.

Транспортний засіб Toyota Land Cruiser реєстраційний номер НОМЕР_1

було продано боржником на підставі генеральної довіреності від 30 травня 2011 року гр. ОСОБА_5 , що підтверджується рішенням Центрального районного суду м. Сімферополя АРК від 14 лютого 2012 року. Транспортний засіб було затримано на підставі постанови державного виконавця про розшук від 18 травня 2011 року співробітниками ДПС ДАІ в АРК.

Частка двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , що належала боржнику, була реалізована через електронні торги в межах виконавчого провадження Державним підприємством «СЕТАМ» 02 грудня 2019 року в м. Миколаєві за згодою боржника, що підтверджується його заявою, а тому з висновками скаржника про неналежну оцінку зазначених обставин судом першої інстанції колегія суддів не погоджується.

Також суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що не може бути підставою для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон і заявлена боржником необхідність закордонних поїздок для працевлаштування, оскільки заявником не було надано доказів на підтвердження оформлення відповідною країною такого працевлаштування.

Крім того, суд звертає увагу і на те, що у поданій боржником заяві про скасування тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон останній неодноразово зазначає про те, що його борг сплачує солідарний боржник. Вказані твердження на думку колегія суддів також може свідчити про те, що скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон сприятиме подальшому ухиленню боржника від виконання рішення суду.

Разом з тим, відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України (частина 8 статті 441 ЦПК України).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що постановлена судом ухвала відповідає вимогам процесуального права і не може бути скасована з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Відповідно до статті 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2022 року залишити без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська