КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 357/7102/21 Головуючий у суді І інстанції Цукуров В.П.
Провадження № 22-ц/824/5200/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 2 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг» (далі - ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 15 червня 2018 року по 12 серпня 2019 року він працював в ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг». Згідно з наказом № 32-К від 12 серпня 2019 року його було звільнено з посади першого заступника директора ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» за угодою сторін. У зв`язку з невиплатою відповідачем заробітної плати, позивач у березні 2020 року звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку за період із 13 вересня 2019 року по день прийняття рішення судом.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2020 року у справі № 357/2602/20 стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 41 522,22 грн. 21 вересня 2020 року судом було ухвалено додаткове рішення, яким стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 серпня 2019 року по 15 вересня 2020 року у розмірі 50 000,00 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 24 березня 2021 року апеляційну скаргу ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг»залишено без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2020 року та додаткове рішення цього ж суду від 21 вересня 2020 року - без змін.

5 листопада 2020 року старшим державним виконавцем Білоцерківського МВ ДВС ЦМУМЮ (м. Київ) Герасименко Ю.О. відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 41 522,22 грн, а 23 квітня 2021 року - з примусового виконання виконавчого листа про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 50 000,00 грн. В межах зазначеного виконавчого провадження державним виконавцем було примусово списано з рахунків відповідача та зараховано на розрахунковий рахунок позивача грошові кошти: 20 листопада 2020 року - 7 452,44 грн; 21 квітня 2021 року - 16 336,85 грн; 31 травня 2021 року - 17 732,93 грн; 31 травня 2021 року - 50 000,00 грн. Тобто, датою проведення повного розрахунку по заробітній платі та середнього заробітку являється 31 травня 2021 року.

За наведених обставин та у зв`язку з несвоєчасним проведенням розрахунку при звільнені позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 вересня 2020 року по 30 травня 2021 року включно у розмірі 149 786,47 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 2 грудня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг»на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 вересня 2020 року по 30 травня 2021 року у розмірі 149 786,47 грн.

Стягнуто з ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» в дохід держави судовий збір у розмірі 1 497,86 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що трудове законодавство покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, а у разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові наслідки, а саме обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки спір між сторонами щодо розміру належних звільненому позивачу сум вже був вирішений судом у іншій справі, то правових підстав для зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні немає.

Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2022 року заяву представника позивача - адвоката Козачкова В.Л. про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Стягнуто з ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг»на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Не погоджуючись з основним судовим рішенням, відповідач в особі т.в.о. директора ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» Березан О.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанціїобставинам справи, порушення норм процесуального і неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що при ухваленні рішення по суті спору судом першої інстанції не враховано, що відповідно до вимог Порядку № 100 середню заробітну плату потрібно було обчислювати виходячи із виплат за попередні 2 місяці роботи перед звільненням, а якщо упродовж цих двох місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, розрахунок середньої заробітної плати здійснюється виходячи з його тарифної ставки, тобто посадового (місячного) окладу. У зв`язку з цим, взявши за основу при обчисленні середнього заробітку попередні 4 місяці роботи позивача, суд допустився помилки в розрахунках, оскільки він останні чотири місяці роботи перебував у відпустці, на лікарняному, у відрядженні і відповідно за ним зберігався середній заробіток.

Також суд не надав належної уваги тому факту, що на момент ухвалення судових рішень у справі № 357/2602/20 на рахунки відповідача 29 травня 2020 року державним виконавцем накладено арешт у межах розгляду справи про банкрутство Господарським судом Київської області № Б13/115-12, що унеможливило своєчасне погашення заборгованості. Крім цього, при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку, необхідно враховувати розмір середнього заробітку заявника, суму заборгованості на момент звернення до суду, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, а також те, що відповідач є державним підприємством, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та частки від реалізації продукції (вугілля), а також інших обставин справи. У даному випадку сума заборгованості є меншою за розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, що суперечить принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування, що узгоджується з висновком, який викладений Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року в справі № 825/325/16.

Задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі, місцевий суд не вірно розтлумачив норми статей 116, 117 КЗпП України, Закону України «Про виконавче провадження», а також не врахував правових висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), згідно яких з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою критеріїв суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Відзив сторони позивача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов, натомість у надісланих письмових поясненнях адвокат Козачков В.Л. просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на законність та обґрунтованістьзроблених судом першої інстанції висновків.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що починаючи з 15 червня 2018 року на підставі наказу № 17-К від 16 червня 2018 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг».

Згідно наказу відповідача № 32-К від 12 серпня 2019 року позивача було звільнено з посади першого заступника директора ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2020 року у справі № 357/2602/20 позов ОСОБА_1 про стягнення грошових кошів, невиплачених при звільненні, задоволено частково та стягнуто з ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 41 522,22 грн.

21 вересня 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області ухвалив у зазначеній справі додаткове рішення, яким, зокрема, стягнув з ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг»на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 50 000,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 березня 2021 року апеляційну скаргу ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг»залишено без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2020 року та додаткове рішення цього ж суду від 21 вересня 2020 року - без змін.

Встановленим є те, що ухвалою Господарського суду Київської області від 9 лютого 2021 року, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15 червня 2021 року, закрито провадження у справі № Б13/115-12 за заявою ПП «Подільська перспектива» до ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» про банкрутство.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що рішення суду у справі № 357/2602/20 було фактично повністю виконано відповідачем лише 31 травня 2021 року, що, на його думку, зумовлює необхідність застосування наслідків, визначених положеннями статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Суд першої інстанції погодився із вказаними доводами позивача, зазначивши, що закон покладає на відповідача обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, а у разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові наслідки у вигляді стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Поклавши в основу розрахунку суми середнього заробітку позивача довідку відповідача за вих. № 210 від 9 грудня 2019 року про заборгованість по заробітній платі за червень та липень 2019 року, суд дійшов висновку, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 вересня 2020 року по 30 травня 2021 року становить 149 786,47 грн, який розрахований за формулою: 35 552,43 грн (зарплата за червень 2019 року в сумі 13 681,16 грн + зарплата за липень 2019 року в сумі 21 871,27 грн) / 61 (кількість календарних днів у червні та липні 2019 року) х 257 (кількість календарних днів затримки розрахунку з 15 вересня 2020 року по 30 травня 2021 року).

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституція України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з тим, що незважаючи на наявність судового рішення, відповідачем не було проведено обов`язок із проведення остаточного розрахунку при звільненні.

Так, відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України положення спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Колегія суддів наголошує, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Чинним на момент звернення позивача до суду законодавством прямо покладено на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Водночас, відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Верховний Суд України також неодноразово висловлював таку правову позицію. Зокрема, у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15), проаналізувавши вимоги статей 116, 117 КЗпП України, дійшов висновку про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що ініціювання процедури примусового виконання судового рішення є правом позивача, а не обов`язком, у той же час як для державного підприємства виконання рішення суду є безпосереднім обов`язком.

Тобто, обов`язковість виконання судового рішення після набрання ним чинності (законної сили) та, як наслідок, забезпечення права особи на соціальний захист не може ставитись у залежність від особливостей процедурного характеру виконання таких рішень.

Указане в сукупності свідчить про безпідставність доводів апеляційної скарги стосовно невірного застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень статей 116, 117 КЗпП України та Закону України «Про виконавче провадження».

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, із рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) від 8 квітня 2010 року вбачається, позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд суду, ґрунтувались на тому, що стаття 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата. Однак доводи заявниці не прийняли суди. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 8 липня 1997 року та 25 травня 1998 року та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат. З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 КЗпП України більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

При цьому, у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам (рішення у справі Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, пункт 54, ЄСПЛ 1999-I). Відповідно за висновком ЄСПЛ не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (пункт 59 рішення).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим колегія суддів вважає помилковим визначений місцевим судом розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який обрахований за період з 15 вересня 2020 року по 30 травня 2021 року і становить 149 786,47 грн.

Так, з аналізу зазначених вище законодавчих норм (статей 116, 117 КЗпП України) вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

При цьому, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Частина ж друга статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені на момент звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 20, 21 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (з наступними змінами і доповненнями).

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Тобто, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами та витребувані у передбаченому законом порядку докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як свідчать матеріали справи, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2020 року та додаткове рішення цього ж суду від 21 вересня 2020 року у справі № 357/2602/20 про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні набрали законної сили після їх перегляду та залишення без змін в апеляційному порядку, тобто 24 березня 2021 року.

Таким чином обов`язок з виплати позивачу присуджених сум заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме на підставі рішення суду виник у відповідача починаючи з 24 березня 2021 року і його вина у невиплаті у повному обсязі зазначених грошових коштів за період з 15 вересня 20020 року до дня прийняття постанови Київського апеляційного суду від 24 березня 2021 року відсутня, оскільки він скористався своїм правом та оскаржив судові рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Суд першої інстанції безпідставно поклав в основу розрахунку суми середнього заробітку позивача довідку ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» за вих. № 210 від 9 грудня 2019 року, в якій зазначені лише загальні суми заборгованості по заробітній платі за травень - серпень 2019 року, не звернувши уваги, що в матеріалах справи міститься довідка відповідача № 92, датована 27 липня 2021 року, в якій міститься інформація про те, що ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата (зі всіма її складовими) за червень 2019 року у розмірі 22 931,50 грн та за липень 2019 року - 26 320,24 грн (а.с. 61).

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 розділу ІV Порядку).

З огляду на викладене, колегія суддів відзначає, що середньоденна заробітна плата позивача за два останні місяці роботи у відповідача перед звільненням, а саме: за червень та липень 2019 рокускладала: 1 201,26 грн (22 931,50грн + 26 320,24 грн / 41 робочий день у вказаних місяцях).

Вказаний розмір середньоденної заробітної плати фактично відповідає значенню заробітку позивача за фактично відпрацьовані дні у червні та липні 2019 року без урахування наданих йому відпусток, тому колегія суддів вважає його таким, що підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.

Виходячи з цього розміру середньоденної заробітної плати позивача, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, який слід рахувати з 24 березня 2021 року (дня набрання рішення законної сили) по 30 травня 2021 року включно(31 травня 2021 день фактичного виконання рішення), становить 52 855,44 грн (1 201,26 грн х 44 робочих дня за період затримки розрахунку).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідно до вимог абзацу 4 пункт 2 розділу ІІ Порядку № 100 якщо упродовж двох останніх місяців перед звільненням працівник не відпрацював жодного робочого дня, то розрахунок середньої заробітної плати слід здійснювати виходячи з його тарифної ставки, тобто посадового (місячного) окладу, відхиляються колегією суддів як необґрунтовані, оскільки згідно матеріалів справи позивач у цей період відпрацював 14 днів, за що йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 16 988,22 грн без врахування оплати відпусток (основної та додаткової).

Крім того, вказаним абзацом 4 пункт 2 розділу ІІ Порядку № 100 чітко передбачено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи, а не виходячи з посадового (місячного) окладу працівника.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача частково заслуговують на увагу, а висновок суду про задоволення вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у повному обсязі не відповідає матеріалам справи, зроблений з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм процесуального права, а відтак ухвалене у справі рішення не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом викладення другого і третього абзацу його резолютивної частини у редакції, що відповідає наведеним вище мотивам постанови.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

В іншій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін на підставі положень статті 375 ЦПК України, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального права, а саме статей 116, 117 КЗпП України.

У частинах першій, шостій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 10 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», то пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь держави в особі Державної судової адміністрації України стягується судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 908,00 грн.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг» задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 2 грудня 2021 року змінити, виклавши другий та тертій абзац його резолютивної частини в такій редакції.

Стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 березня 2021 року по 30 травня 2021 року включно у розмірі 52 855,44 грн (п`ятдесят дві тисячі вісімсот п`ятдесят п`ять гривень 44 копійки).

Стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг» на користь держави в особі Державної судової адміністрації України 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень) судового збору.

В іншій частині рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 2 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко