Справа № 761/9912/16-ц
Провадження № 4-с/761/204/2022
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2022 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Романишена І.П., розглянувши матеріали справи за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», Акціонерне товариство «Альфа-Банк», приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Бердар Микола Миколайович на дії приватного виконавця,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва зі скаргою на дії приватного виконавця.

Ухвалою суду від 23.12.2021 року вказану скаргу було повернуто ініціатору її подання без розгляду.

Надалі, вказана ухвала постановою Київського апеляційного суду від 17.08.2022 року була скасована та направлена до Шевченківського районного суду для продовження розгляду.

Дослідивши зміст скарги, суд дійшов до висновку про відмову у відкритті провадження у справі, оскільки подана скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. З метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Вирішуючи питання про юрисдикцію спору, необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.

Так, скаржник звернувся до суду зі вказаною вище скаргою, в якій просить суд визнати дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бердара Миколи Миколайовича протиправними та незаконними щодо обрахунку основної винагороди та винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди у виконавчому провадженні №67695161; скасувати постанову від 29.11.2021 року про стягнення з боржника основної винагороди в рамках ВП №67695161, винесену приватним виконавцем Бердарем М.М., оскільки останній здійснив розрахунок з вирахуванням суми винагороди у розмірі 10 відсотків із можливого стягнення, а не з фактичного виконання виконавчого документа.

Відповідно до частини першої статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих із боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

За змістом частин другої та третьої статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

У відповідності до частини другої статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» - закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди.

Статтею 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

В той же час, в порядку статті 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Аналогічні правові висновки щодо юрисдикційності спору викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 року у справі № 127/9870/16-ц та у справі № 921/16/14-г/15, постановах Верховного Суду від 23 березня 2021 року у справі 361/1222/20 та від 14 вересня 2022 року у справі № 440/1797/14.

Варто зазначити, що визначення правильної юрисдикції того чи іншого спору має важливе значення. З цього приводу, в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2,4,7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ термін «Встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (рішення у справі «Занд проти Австрії»), У рішенні ЄСПЛ «Сокуренко і Стригун проти України» суд повторює, що як було раніше визначено, фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії», що згадувалось раніше, зазначено, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням зазначених норм права та релевантної судової практики, суддя приходить до висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у цивільній справі за скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бердара Миколи Миколайовича, оскільки за предметом скарги вимоги скаржника не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, що зумовлює застосування наслідків, передбачених п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, що, в свою чергу, не перешкоджає скаржнику в праві звернутись до адміністративного суду з дотримання вимог КАС України.

Керуючись ст.ст. 186, 354, 447 Цивільного процесуального кодексу України, суддя, -

У Х В А Л И В :

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», Акціонерне товариство «Альфа-Банк», приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Бердар Микола Миколайович на дії приватного виконавця.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

СУДДЯ І.П. РОМАНИШЕНА