Постанова

Іменем України

29 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 465/1005/20-ц

провадження № 61-6563св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_4 , подану представницею ОСОБА_5 , на ухвалу Львівського апеляційного суду від 13 червня 2022року у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Мельничук О. Я., Шеремети Н.О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів попередніх інстанцій

Улютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 21 січня 2015 року між ним та ОСОБА_2 укладений договір позики, згідно з пунктом 2.1 якого розмір позики становить 180 000,00 дол. США, що еквівалентно 4 401 000,00 грн (за курсом Національного банку України - 24,45 грн за долар США, на момент подання позовної заяви). Відповідно до пункту 2.2 цей договір позики є процентним. Розмір процентів становить 5 % в місяць від суми боргу. Таким чином, загальна сума заборгованості становить 720 000,00 дол. США, що за курсом Національного банку України еквівалентно 17 640 000,00 грн. За умовами цього договору відповідачі були зобов`язані повернути позичені кошти до 21 січня 2020 року, проте у встановлений строк кошти не повернуті.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 17 640 000,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 10 квітня 2020 року у складі судді Ванівського Ю. М. позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 17 640 000,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі, які визнали позов, не повернули кошти за договором позики та не сплатили проценти за їх користування.

У липні 2021 року ОСОБА_4 як особа, яка не брала участі у розгляді справи, подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 .

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 13 червня 2022 року закрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_4 . Закриваючи апеляційне провадження, суд апеляційної інстанції виходив із того, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не вирішувалось питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_4 .

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У липні 2022 року представниця ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Львівського апеляційного суду від 13 червня 2022 року, в якій просить скасувати вказане судове рішення та передати справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. У касаційній скарзі вказує на те, що укладений між сторонами спору договір позики на суму 17 640 000 грн, є фіктивним, таким, що укладений з метою уникнення стягнення нa майно відповідачів Забусиків та унеможливлення виконання рішення Залізничного районного суду міста Львова від 31 травня 2017 року про стягнення із ОСОБА_2 боргу на користь ОСОБА_4 у розмірі 2 398 400,83 грн. Крім того, на розгляді у Шевченківському районному суді м. Львова перебуває справа № 466/1506/22 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , про визнання договору позики, укладеного 21 січня 2015 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним.

Стягнення заборгованості із ОСОБА_2 у цій справі впливає на виконання рішення про стягнення з неї заборгованості на користь ОСОБА_4 .

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам процесуального закону щодо законності та обґрунтованості.

Обставини, встановлені судами

ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошові кошти 180 000,00 дол. США, що еквівалентно 4 401 000,00 грн (за курсом Національного банку України 24,45 грн за долар США, на момент подання позовної заяви) з умовою повернення до 22 січня 2020 року, що підтверджується договором позики та розпискою від 22 січня 2015 року.

У термін до 22 січня 2020 року грошове зобов`язання не було виконано, як і станом на час подання позову до суду. Пунктом 2.2 цього договору передбачено, що позики є процентними. Розмір процентів становить 5 % на місяць від суми боргу.

Розмір процентів за весь строк користування чужими коштами становить 540 000 дол. США, що еквівалентно 13 095 000 грн (за курсом Національного банку України - 24,45 грн за долар США, на момент подання позовної заяви) (5 % від суми боргу становить 9 000,00 дол. США, 9 000 * 60 місяців).

Закриваючи у цій справі апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , суд виходив із того, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не вирішував питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_4 , а тому він не має процесуального права на апеляційне оскарження рішення у цій справі.

Нормативно-правове обґрунтування

У пункті 8 частини другої статті 129 Конституції Українивизначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Відповідно до статті 352 ЦПК Україниучасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або наступні обставини: судове рішення безпосередньо стосується її прав, інтересів та обов`язків, тобто судом вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або у рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їхні процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між заявником і сторонами спору не може братися до уваги.

Тобто, особи, які не брали участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють їх права та/або обов`язки, або породжують для особи правові наслідки.

Верховний Суд зазначає, що вирішення питання про те, чи стосується прав та інтересів особи, яка не була залучена до участі справі, рішення суду першої інстанції є першочерговим завданням для апеляційного суду та виключно у разі встановлення, що рішення суду першої інстанції порушує права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу, апеляційний суд наділений повноваженнями здійснювати перегляд по суті рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку. Натомість у разі, якщо апеляційний суд встановить, що рішення суду першої інстанції не порушує прав та інтересів особи, яка звернулася із апеляційною скаргою, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Первинним для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_4 - особи, яка не брала участі у розгляді цієї справі, є з`ясування апеляційним судом тієї обставини, чи вирішував суд при постановленні оскаржуваного рішення питання про його права, інтереси, та (або) обов`язки, чи встановлює, змінює, обмежує, або припиняє права та/або обов`язки заявника.

Обґрунтовуючи своє право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, ОСОБА_4 вказує на те, що рішення місцевого суду впливає на його права та інтереси, оскільки договір позики, укладений між сторонами у справі, має всі ознаки фраудаторного правочину, а рішення суду про стягнення заборгованості із ОСОБА_2 ускладнить виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року № 462/2589/14-ц про стягнення із ОСОБА_2 на його користь заборгованості у розмірі 2 398 40,83 грн.

Так, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року у справі № 462/2589/14-ц, залишеним без змін постановами Апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року та Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, за позовом ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, третя особа - ОСОБА_3 , стягнуто із ОСОБА_2 : на користь ОСОБА_8 3 729 796,58 грн боргу та 1 218,00 грн судового збору; на користь ОСОБА_9 2 398 400,83 грн боргу та 1 218,00 грн судового збору; на користь ОСОБА_7 5 948 789,47 грн боргу та 1 218,00 грн судового збору.

На виконання судового рішення та виконавчих листів у справі № 462/2589/14-ц, 09 липня 2018 року приватним виконавцем Львівського виконавчого округу Маковецьким З. В. відкрито виконавчі провадження № 56735305, № 56737606 та об`єднані того ж дня у зведене виконавче провадження № 56737606. Також до вказаного зведеного виконавчого провадження приєднано виконавче провадження № 61431414 та накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника. Проте, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року залишається невиконаним.

Постановою приватного виконавця Білецького І. М. від 18 вересня 2020 року відкрито виконавче провадження № 63081481 з примусового виконання виконавчого листа про стягнення із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 17 640 000,00 грн на користь ОСОБА_1 .

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_9 з тих підстав, що останній не має процесуального права на оскарження в апеляційному порядку рішення у цій справі.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскаржуваним судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки апелянта не вирішувалося.

Заявник стверджує, що виконання судового рішення у справі, що переглядається, вплине на виконання судового рішення про стягнення із ОСОБА_2 заборгованості на його користь.

Оцінюючи такі доводи касаційної скарги, Верховний Суд враховує, що статтею 46 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо під час розподілу грошових сум у випадку, передбаченому пунктом 3 частини першої статті 45 цього Закону, стягнутої суми недостатньо для задоволення вимог стягувачів за виконавчими документами, кошти розподіляються виконавцем між стягувачами в такій черговості: 1) у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна; 3) у третю чергу задовольняються вимоги працівників, пов`язані з трудовими правовідносинами; 4) у четверту чергу задовольняються вимоги стягувачів за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, вимоги щодо збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та вимоги щодо податків та інших платежів до бюджету; 5) у п`яту чергу задовольняються всі інші вимоги.

Вимоги стягувачів кожної наступної черги задовольняються після задоволення в повному обсязі вимог стягувачів попередньої черги. У разі якщо стягнутої суми недостатньо для задоволення в повному обсязі всіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно до належної кожному стягувачу суми.

У пункті 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 сформульовано висновок про те, що черговість задоволення вимог стягувачів, яка закріплена у статті 46 Закону України «Про виконавче провадження», визначає порядок дій того виконавця, у зведеному провадженні якого знаходиться декілька виконавчих документів щодо одного боржника. У такому разі зведене провадження фактично має на меті уникнення зловживань з боку виконавця, який без визначення такої черговості міг би на власний розсуд направляти отримані кошти певним кредиторам. Водночас така черговість не може поширюватися на всю систему примусового виконання рішень, оскільки Закон України «Про виконавче провадження» прямо цього не передбачає. Такий висновок випливає також із положень інших чинних нормативно-правових актів:

- виконання виконавчих документів банком шляхом списання коштів з рахунку за датою надходження (банк не виконує їх відповідно до черговості, передбаченої статтею 46 Закону України«Про виконавче провадження», а виконує відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку грошових коштів на рахунку клієнта, якщо інше не встановлено договором між банком і клієнтом, згідно зі статтею 1072 ЦК України, пунктом 10.8. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22;

- звернення стягнення на майно здійснюється відповідно до черговості накладення арешту (закони «Про виконавче провадження», «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18 листопада 2003 року № 1255-IV, від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не визначають обмеження щодо можливості звернення стягнення на майно, обтяжене (арештоване) іншими виконавцями).

Передбачені статтями 45, 46 Закону України «Про виконавче провадження» правила розподілу стягнутих з боржника грошових сум та черговості задоволення вимог стягувачів підлягають застосуванню в межах одного конкретного виконавчого провадження, а не загалом до всіх виконавчих проваджень щодо одного і того ж боржника. Крім того, у випадку неплатоспроможності боржника та недостатності стягнутої суми для задоволення вимог стягувачів одночасна наявність зведених виконавчих проваджень на виконанні державної виконавчої служби та приватних виконавців не порушує передбаченого цими порядку черговості задоволення вимог стягувачів. Натомість у випадку неплатоспроможності боржника, до нього можуть застосовуватися процедури, встановлені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

З урахуванням наведеного, оскільки правила розподілу стягнутих з боржника грошових сум та черговості задоволення вимог стягувачів підлягають застосуванню в межах одного конкретного виконавчого провадження (зведеного), а не загалом до всіх виконавчих проваджень, відкритих щодо боржника, тому виконання іншим виконавцем оскаржуваного у цій справі судового рішення від 10 квітня 2020 року про стягнення заборгованості із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 не впливає на виконання судового рішення від 31 травня 2017 року про стягнення заборгованості із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 .

З урахуванням наведеного, Верховний Суд погоджується із висновками апеляційного суду, який правильно закрив апеляційне провадження у цій справі за апеляційної скаргою ОСОБА_9 , з підстав, передбачених пунктом 3 частиною першою статті 362 ЦПК України.

Таким чином, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження не знайшли свого підтвердження, а отже, є необґрунтованими.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник. Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 403, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 , подану представницею ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

ПостановуЛьвівського апеляційного суду від 13 червня 2022 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний