Справа № 344/7224/22
Провадження № 22-ц/4808/1019/22
Головуючий у 1 інстанції Решетов В. В.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Максюти І.О., Василишин Л.В.

серкетаря Мельник О.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богородчанського районного суду від 25 липня 2022 року, постановлене в складі судді Решетов В.В. в м. Богородчани у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Позовна заява з врахуванням письмових пояснень мотивована тим, що рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2021 року, залишеного без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року, стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі 1/4 частки від його доходів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 17 грудня 2020 року до досягнення дітьми повноліття. З часу присудження аліментів її матеріальний стан не покращився. Матеріальний стан ОСОБА_2 покращився у зв`язку з прийняттям рішення Тисменицького районного суду Івано- Франківської області від 13 вересня 2021 року, що набрало законної сили 21 жовтня 2021 року, яким змінено розмір аліментів, які стягуються на підставі рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 18 жовтня 2018 року у справі №344/6151/18 та вирішено стягувати із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у розмірі 1/6 частки всіх видів його доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Таким чином, сплата аліментів у меншому розмірі на утримання дочки ОСОБА_7 , 2008 року народження, свідчить про значне покращення матеріального становища відповідача та є безумовною підставою для збільшення розміру аліментів на утримання дочок ОСОБА_8 , 2018 року народження та ОСОБА_9 , 2019 року народження. ОСОБА_2 сплачує на утримання трьох неповнолітніх дітей менше 1/2 частини (або 50 %) його доходів. Відповідач не бажав виконувати свої батьківські обов`язки, вона, як мати дітей, сумлінно виконує свої батьківські обов`язки та розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дітей. Просила збільшити розмір аліментів, що стягуються за рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2021 року у справі №344/17662/20 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі 1/4 частки від його доходів до 1/2 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дітьми повноліття, починаючи з дати набрання рішенням законної сили.

Рішенням Богородчанського районного суду від 25 липня 2022 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів, що стягуються за рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2021 року у справі №344/17662/20 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/4 частки від його доходів, до 1/2 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дітьми повноліття.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, вказує, що судом першої інстанції не враховано вимоги ст. 182 Сімейного кодексу України, оскільки у даній статті не вказано, що суд зобов`язаний враховувати матеріальне становище одержувача аліментів, у ній вказано лише про врахування матеріального становища платника аліментів, що передбачено у пункті 2 частини першої статті 182 Сімейного кодексу України. Всупереч вказаним нормам матеріального права визначено матеріальне становище одержувача аліментів. Вказує, що врахування матеріального стану позивача також не належить до інших обставин, що мають істотне значення, оскільки чинний Сімейний кодекс України не визначає розмір аліментів на дитину з врахуванням матеріального положення одержувача аліментів. Не було враховано наявність у відповідача на праві приватної власності нерухомого майна, а саме: квартири загальною площею 79,6 кв.м, садового (дачного) будинку загальною площею 118 кв.м, земельної ділянки загальною площею 942 кв.м, а також наявність готівкових грошових коштів у іноземній валюті у розмірі 20 000 доларів США, транспортного засобу ToyotaLandCruiser. На відміну від відповідача позивач власного нерухомого майна та транспортних засобів не має. Позивач не забезпечена житлом, з моменту переїзду в місто Івано- Франківськ (з 2015 року) продовжує проживати в орендованій двокімнатній квартирі. Крім того, суд, прийняв рішення всупереч правовому висновку Верховного Суду, висловленому у постанові №691/926/20 від 21 липня 2021 року, відповідно до якого діти, народжені в різних шлюбах від різних матерів, мають абсолютно рівні права на матеріальну допомогу. Крім того, відповідач сплачує на трьох неповнолітніх дітей менше 1/2 частини або менше 50 % і частини свої доходів, оскільки загальний розмір аліментів на трьох дітей складає 5/12 (1/4+1/6), що у відсотках становить 41,66 %.На думку позивача, різниця у майже 9 % є покращенням матеріального стану відповідача. Вказує, що стягнення аліментів на двох малолітніх дітей зі сторони батька дітей ОСОБА_2 у розмірі 1/2 частини його доходів буде якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

За змістом пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вказане, розгляд справи здійснюється без виклику сторін у порядку спрощеного позовного провадження.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що дотримуючись принципів розумності та справедливості, взявши до уваги обставини справи, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, враховуючи стабільно високу заробітну плату сторін, розмір аліментів, що сплачується на іншу неповнолітню дитину, та принцип рівності витрат на кожну дитину, суд дійшов висновку, що з огляду на вік дітей - ОСОБА_8 (4,5 р.) та ОСОБА_9 (2,9 р.), аліменти, які стягуються з відповідача на їх утримання в розмірі 1/4 частки всіх видів доходів є достатніми для забезпечення належного матеріального утримання дітей, відповідають вимогам закону в частині необхідності та достатності розміру аліментів для забезпечення гармонійного розвитку дитини (ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України).

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками двох дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 8, 10).

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2021 року, яке залишене без зміни постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року, у цивільній справі № 344/17662/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, ухвалено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі 1/4 частки від усіх доходів відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 17 грудня 2020 року, до досягнення дітьми повноліття (а.с. 12).

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 13 вересня 2021 року у цивільній справі № 344/14279/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про зменшення розміру аліментів позов задоволено частково - змінено розмір аліментів, які стягуються на підставі рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 18 жовтня 2018 року по справі №344/6151/18, та вирішено стягувати із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у розмірі 1/6 частки всіх видів його доходів щомісячно, але не менше, 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття (а.с. 18-25).

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 червня 2021 року у цивільній справі № 344/17655/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері дітей позов задоволено частково - ухвалено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу на її утримання в розмірі 1/20 частки від усіх його доходів, починаючи з 17 грудня 2020 року до досягнення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 .

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 працюють на посадах суддів Івано-Франківського міського суду.

У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травн 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Звертаючись до суду з позовом про зміну (збільшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що у платника аліментів змінився матеріальний стан, зокрема, після ухвалення рішення про стягнення ј частини аліментів на утримання неповнолітніх дітей, відповідач з ј частини доходів на утримання неповнолітньої дитини від першого шлюбу став сплачувати аліменти на утримання цієї дитини у розмірі 1/6 частини, що свідчить про значне покращення його матеріального становища.

Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач не надала суду жодних доказів того, як передбачено ст.192 СК України, що її майновий стан погіршився настільки та покращився майновій стан відповідача, що дозволяє останньому виплачувати аліменти у більшому розмірі ніж визначений судовим рішенням. Зокрема, у матеріалах справи відсутні бідь-які докази про доходи сторін та покращення у звзку з цим матеріального становища відповідача.

Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц (провадження № 61-9460св20), від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20).

Відтак, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову дійшов вірного висновку, що у даному випадку підстави для задоволення позову відсутні у зв`язку з не доведенням позивачем погіршення її майнового стану та покращенням майнового стану платника аліментів, що дозволяє йому їх сплачувати у більшому розмірі ніж визначеному судом розмірі.

Суд відхиляє послання апелянта на погіршення майнового стану у зв`язку з перебуванням у відпустці по догляду за дитиною, оскільки на момент прийняття рішення судом першої інстанції, тобто 25 липня 2022 року, позивачка таких відомостей не надала та не перебувала у вказаній відпустці, що підтверджується довідкою Івано-Франківського міського суду від 29 серпня 2022 року.

З огляду на вищевикладене доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначили характер правовідносин між сторонами, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін та зібраним у справі доказам.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

За правилом пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У відповідності до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).

Частиною четвертою статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, колегія суддів вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Отже зазначена справа є малозначною в силу вимог закону, тому в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Богородчанського районного суду від 25 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її підписання і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст складено 28 вересня 2022 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.О.Максюта

Л.В.Василишин