Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.07.2022 Справа №607/17660/21

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Дзюбича В.Л., за участю секретаря судового засідання Кочмар С.М., позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 , у якому просить здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме квартири загальною площею 86,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відступивши від засади рівності часток подружжя та визначивши розмір частки ОСОБА_1 у ній 100%.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що 22 вересня 2012 року між нею та відповідачем у справі було укладено шлюб, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/17628/20 від 17.12.2020, яке набрало законної сили розірвано. У шлюбі у сторін народилося двоє дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 2014 року народження, які перебувають на утриманні позивачки. За час шлюбу сторонами було набуте майно, а саме квартира загальною площею 86,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 20 червня 2014 року між ПАТ «Компанія з управління активами «Національний Резерв» та відповідачем було укладено договір бронювання (резервування) квартири. На момент укладення договору позивач та відповідач не працювали та не мали джерел доходу, а грошові кошти, які були сплачено за квартиру, були надані матір`ю позивачки ОСОБА_5 , яка тоді проживала та працювала за кордоном, зокрема в Італії. 26 лютого 2016 року на підставі договору купівлі-продажу придбано вказану квартиру, якій зараз проживає позивачка разом із дітьми. Крім цього, позивачка зазначила, що із серпня 2020 року відповідач припинив спільне проживання у спірній квартирі, комунальні послуги вона оплачує самостійно. А також відповідачем належним чином не виконується рішення суду про стягнення аліментів у її користь на утримання неповнолітніх дітей, оскільки на час подання цього позову відкрито виконавче провадження, а заборгованість відповідача по сплаті аліментів становить 32 308,08 грн.

Ухвалою судді від 16 листопада 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з огляду на наступне. Вказує, що ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей сплачуються щомісячно згідно рішення суду. Посилання позивача на те, що грошові кошти на квартиру надано матір`ю позивачки не підтверджуються поданими доказами у справі, зокрема довідка роботодавця жодним чином не підтверджує факту працевлаштування ОСОБА_5 й отримання нею коштів для купівлі спірної квартири. Відповідач вважає, що позивач вводить суд в оману щодо походження коштів за які було куплено квартиру, оскільки позивачкою особисто було подано нотаріусу нотаріально посвідчену заяву, відповідно до якої підтвердила факт купівлі квартири за кошти, що є спільною власністю подружжя.

Позивач ОСОБА_1 подала відповідь на відзив у якому вказує, що відповідачем не наведено будь-яких аргументів чи доказів щодо наявності у спільній власності грошових коштів для придбання спірної квартири.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала, просила задовольнити у повному обсязі.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, від його представника адвоката Никитюка Р. І. надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача та його представника.

Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 22 вересня 2012 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , у якому народилося дві доньки: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 грудня 2020 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано.

20 червня 2014 року між ПАТ «Компанія з управління активами «Національний Резерв» та ОСОБА_2 укладено договір № ПМО147 про бронювання (резервування) квартири, відповідно до якого об`єктом, що бронюється є квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 85,24 кв.м.

26 лютого 2016 року укладено договір купівлі продажу між ПАТ «Компанія з управління активами «Національний Резерв» та ОСОБА_2 , згідно умов якого відповідач у справі приймає у власність квартиру АДРЕСА_3 .

Відповідно до довідки від 19.07.2021 р. № 69, виданої КНП «Підволочиською ЦЛ» ПСР ОСОБА_8 про те, що вона знаходилася на стаціонарному лікуванні у відділенні патології вагітних з 23.06.2014 р. по 03.07.2014р.

Згідно довідки від 03.12.2020 ОСОБА_9 прийнята на роботу у готель з 08.08.2011 року на посаду покоївки за трудовим договором на необмежений термін. Їй було виплачено за 2011 рік 4 247,12 євро, за 2012 рік 15 099,32 євро, за 2013 рік 15 650,28 євро, за 2014 рік 16,706,41 євро.

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 17 травня 2021 року № 604/1215/20 ухвалено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_10 аліменти на неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18 листопада 2020 року, і продовжувати до досягнення дітьми повноліття. Вказане рішення суду залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 13 липня 2021 року.

Згідно наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 11.01.2022 року, борг ОСОБА_2 по сплаті аліментів станом 11.01.2022 відсутній.

Відповідно до відповіді ГУ Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 01.06.2022, згідно даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування ОСОБА_2 за період 2012-2013 рр. доходів не отримував, за 2014 р. персоніфіковані дані відсутні.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як передбачено ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 та 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

На підстав ч. 1 та 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно роз`яснень даних в п.п. 23, 30 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У суді на основі належних, допустимих і достатніх доказів не доведено того, що вказану квартиру придбано за особисті кошти матері позивачки.

Доказів того, що сторонами придбано спірну квартиру за кошти матері позивачки в свою особисту власність, а не в інтересах сім`ї й не за спільні кошти подружжя, суду не подано.

Крім цього, як договір купівлі продажу, так і договір по бронювання (резервування) квартири укладено відповідачем у справі ОСОБА_2 .

При цьому будь-яких доказів про сплату коштів за кожним із цих договорів матір`ю позивачки суду не надано.

Твердження позивача про те, що грошові кошти, за які придбано спірну квартиру, надано матір`ю позивачки є недоведеними належними та достатніми доказами.

Доказів укладення договору про перехід прав вимоги покупця, або ж дарування грошових коштів позивачці з боку її матері суду не надано.

Самі лише усні посилання на такі обставини їх підтверджувати не можуть.

Встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 22 вересня 2012 року, який розірвано 17 грудня 2020 року. Спірну квартиру сторони придбали 26 лютого 2016 року, тобто в період перебування у зареєстрованому шлюбі.

При вирішенні спору, суд, згідно роз`яснень даних в п. 25 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вважає необхідним визначити ідеальні частки подружжя в спільному майні, яке залишається в їх спільній частковій власності, виходячи із засад рівності часток подружжя та у спільно нажитому майні, відповідно до положень ст. 70 СК України.

Так, виходячи з характеру спірних правовідносин сторін, фактичних обставин справи, судом встановлено, що спірну квартиру придбано за час шлюбу сторін, в інтересах сім`ї, згідно договору купівлі-продажу укладеного відповідачем. Незалежно від того, на кого з подружжя оформлено нерухоме майно, придбана ними квартира згідно ст. 60 СК України належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від доходів кожного з них та суми вкладених у придбане майно коштів.

Враховуючі викладене, суд доходить висновку, що спірну квартиру сторонами придбано в інтересах сім`ї за спільні кошти, а тому її слід визнати спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .

Крім того, у силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача в користь позивачки слід стягнути 2804,75 грн. судового збору.

На підставі викладеного та керуючись статтями 259, 265, 268 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 2804,75 гривень сплаченого позивачем судового збору.

Копію рішення направити сторонам у справі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , проживає: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , проживає: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний код: НОМЕР_3 .

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич