Ухвала

Іменем України

30 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 761/16203/20

провадження № 61-7988ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Усович Олександр Іванович, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що у період з лютого 2015 року по жовтень 2019 року ОСОБА_1 обіймав посаду голови правління Публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» (далі - ПАТ «Аграрний фонд»).

На персональній сторінці ОСОБА_2 в соціальній мережі «Facebook», ІНФОРМАЦІЯ_7 та ІНФОРМАЦІЯ_3 останнім було поширено інформацію, шляхом публікації та відтворення відео, відносно позивача, як посадової особи ПАТ «Аграрний фонд», фактично звинувативши його у вчиненні корупційних діянь на посаді голови правління товариства.

На думку ОСОБА_1 , поширена відповідачем інформація відносно нього є образливою, оскільки принижує його честь і гідність, звинувачує його у вчиненні низки корупційних правопорушень під час перебування на вказаній посаді. До того ж, на думку позивача, ця інформація є недостовірною.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 об 13:00 год.

на веб-сторінці ІНФОРМАЦІЯ_2

за адресою в мережі Інтернет ІНФОРМАЦІЯ_4 наступного змісту:

- висловлення 1 (коментар до відео): «…Звіт нового керівника Агрофонду України. Я його призначив два місяці назад. Масштаб корупції попередників вражає. Новий керівник вичищає підприємство та передає всю інформацію про зловживання та крадіжки попередників в правоохоронні органи…»;

- висловлення 2 (00:15): «…Так, сьогодні ми обговорюємо результати того, що Ви виявили за останні два місяці, які зміни (нерозбірливо) три частини… результати на момент зміни керівництва. Я попередньо подивився, вона мене просто вражає. Але ми дальше про це поговоримо. На папері було, баланс - чотири мільярда гривень, фактично - два і дев`ять, на папері прибуток - шістнадцять мільйонів, фактично - мінус, втрати, збитки один і п`ять мільярдів, прострочені кредити, товарні запаси, подивіться. На наявні товари ціна завищена в середньому на 20 %. Ну, це чиста корупція. Починаємо з ситуації на момент зміни керівництва…»;

- висловлення 3 (03:45): «… Тобто вкрали приблизно 135 мільйонів…»;

- висловлення 4 (12:00): «…Тобто держава видала кошти на купівлю обладнання, обладнання передавалося за заниженими цінами … (нерозбірливо). Коротше, на пільгових умовах видавалися…(нерозбірливо) і так само Аграрний фонд передав цій приватній установі обігові кошти чи контракти, а власниками чи кінцевими беніфіціарами були родичі чи пов`язані особи з головою, попереднім головою… Нормальна схема» (12:30);

2) визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_3 об 12:48

на веб-сторінці ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою в мережі Інтернет ІНФОРМАЦІЯ_5 наступного змісту: «…виявлено нестачу на 408 млн. грн… Аграрний фонд був прикладом корупції, неефективного управління та просто брехні усім у вічі…»;

3) зобов`язати відповідача протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням у даній справі законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену про позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 о 13:00

на веб-сторінці ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою в мережі Інтернет ІНФОРМАЦІЯ_4

та поширену ІНФОРМАЦІЯ_3 об 12:48 на веб-сторінці ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою в мережі Інтернет ІНФОРМАЦІЯ_5 , шляхом розміщення на веб-сторінці ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка належить відповідачу, вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування»;

4) стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду

у розмірі 150 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 28 вересня

2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 вересня 2021 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що відповідачем поширено стосовно позивача інформацію, яка є оціночними судженнями щодо діяльності в цілому керівництва ПАТ «Аграрний фонд», які, в свою чергу, не містять конкретного періоду часу, як і відсутні будь-які посилання на прізвища конкретних посадових (службових) осіб ПАТ «Аграрний фонд», в тому числі на позивача. Тому підстав для задоволення позову немає.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2022 року, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Усович О. І., просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду від 01 вересня 2022 року визнано неповажними підстави про поновлення строку на касаційне скарження, наведені в клопотанні ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Усович О. І.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Усович О. І., залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Запропоновано заявнику подати відповідні докази, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції. Попереджено про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали.

У вересні 2022 року до Верховного Суду на виконання вимог ухвали суду

від 01 вересня 2022 року від ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Усович О. І., надійшла заява про усунення недоліків касаційної скарги, до якого додані відповідні докази, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції.

Отже, недоліки касаційної скарги, визначені ухвалою Верховного Суду

від 01 вересня 2022 року, усунуті.

Касаційна скарга на вищевказані судові рішення надійшла з пропуском строку на касаційне оскарження, передбаченого статтею 390 ЦПК України.

Відповідно до частин другої, третьої статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, колегія суддів вважає за можливе його поновити.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України

(суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_1 обіймав посаду голови правління

ПАТ «Аграрний фонд» у період часу з лютого 2015 року по жовтень

2019 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 о 13:00 була поширена на своїй

веб-сторінці у соцмережі Facebook, яка знаходиться, за адресою у мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_2 , публікація, в структурі якої знаходиться текст (заголовок): «… Нового керівника Агрофонду України. Я його призначив два місяці назад. Масштаб корупції попередників вражає. Новий керівник вичищає підприємство та передає всю інформацію про зловживання та крадіжки попередників в правоохоронні» та відео-програвач, який дозволяє переглядати відеоряд із звуковим супроводом, за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_8, який містить такі висловлення:

- висловлення 1 (коментар до відео): «…Звіт нового керівника Агрофонду України. Я його призначив два місяці назад. Масштаб корупції попередників вражає. Новий керівник вичищає підприємство та передає всю інформацію про зловживання та крадіжки попередників в правоохоронні органи…»;

- висловлення 2 (00:15): «…Так, сьогодні ми обговорюємо результати того, що Ви виявили за останні два місяці, які зміни (нерозбірливо) три частини… результати на момент зміни керівництва. Я попередньо подивився, вона мене просто вражає. Але ми дальше про це поговоримо. На папері було, баланс - чотири мільярда гривень, фактично - два і дев`ять, на папері прибуток - шістнадцять мільйонів, фактично - мінус, втрати, збитки один і п`ять мільярдів, прострочені кредити, товарні запаси, подивіться. На наявні товари ціна завищена в середньому на 20 %. Ну, це чиста корупція. Починаємо з ситуації на момент зміни керівництва…»;

- висловлення 3 (03:45): «… Тобто вкрали приблизно 135 мільйонів…»;

- висловлення 4 (12:00): «…Тобто держава видала кошти на купівлю обладнання, обладнання передавалося за заниженими цінами … (нерозбірливо). Коротше, на пільгових умовах видавалися…(нерозбірливо) і так само Аграрний фонд передав цій приватній установі обігові кошти чи контракти, а власниками чи кінцевими беніфіціарами були родичі чи пов`язані особи з головою, попереднім головою… Нормальна схема» (12:30);

Так само як і інформація, поширена ІНФОРМАЦІЯ_3 о 12:48, за адресою в мережі Інтернет ІНФОРМАЦІЯ_2, яка належить відповідачу, була розміщена публікація, за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_9,

в структурі якої знаходиться текст, який містить такі висловлення: «…Виявлено нестачу на 408 млн. грн. Аграрний фонд був прикладом корупції, неефективного управління та просто брехні усім у вічі…».

На підтвердження вказаних обставин та поширення саме відповідачем вище зазначеної інформації, позивач надав експертний висновок за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет від 21 лютого 2020 року № 43/2020-ЕВ.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про інформацію» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Частиною першою статті 201 ЦК України визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до статей 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Згідно зі статтею 277 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

У постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право».

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду

від 05 вересня 2022 у справі № 527/1812/16-ц (провадження № 61-956св20).

Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України

«Про інформацію» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини

(далі - ЄСПЛ) свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Як зазначено у рішенні ЄСПЛ, зокрема, Лінгенс проти Австрії (заява

№ 9815/82, від 08 липня 1986 року), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, правильно виходив із того, що ОСОБА_1 не доведено протиправності дій відповідача та відповідно порушення його особистих немайнових прав унаслідок поширення ОСОБА_2 спірної інформації.

Крім того, позивачем не доведено, що така інформація є твердженнями про факти, а не оціночними судженнями.

Суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, обґрунтовано вказали про те, що поширені відомості щодо позивача є оціночними судженнями відповідача щодо діяльності в цілому керівництва ПАТ «Аграрний фонд», при цьому зазначені відомості не містять конкретного періоду часу, як і відсутні будь-які посилання на прізвища конкретних посадових (службових) осіб

ПАТ «Аграрний фонд», в тому числі на позивача.

Колегія суддів наголошує, що у даній категорії справ відповідач не повинен доводити правдивість оціночних суджень, думок чи переконань, які не можуть бути предметом судового захисту на підставі статті 277 ЦК України, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності.

Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено

статтею 10 Конвенції.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявник послався на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначив, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від: 04 квітня 2018 року у справі

№ 756/9866/16-ц (провадження № 61-12090св18), 13 лютого 2019 року

у справі № 756/10125/16-ц (провадження № 61-19358св18), 08 травня

2019 року у справі № 761/37180/17 (провадження № 61-4265св19), 30 липня 2020 року у справі № 378/1160/15-ц (провадження № 61-43170св18),

01 жовтня 2020 року у справі № 910/13556/18.

Верховний Суд у постанові від 04 квітня 2018 року у справі № 756/9866/16-ц (провадження № 61-12090св18), погоджуючись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, зазначив, що поширена відповідачами інформація про ОСОБА_3 недостовірна та за своїм характером є фактичним твердженням про те, що позивач є співучасницею викрадення власного внука, а також коханкою ОСОБА_4 . Правильними є також висновки судів про те, що оспорювана інформація порушила немайнові права позивача.

Верховний Суд у постанові 13 лютого 2019 року у справі № 756/10125/16-ц (провадження № 61-19358св18), погоджуючись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, вказав, що позивач довів факт розповсюдження інформації, викладеної в позові, відповідачами. Інформація, яка була поширена відповідачами в телепрограмі «Надзвичайні новини», що вийшла в ефір ІНФОРМАЦІЯ_6 на телеканалі ICTV є недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, а отже, позивач має право на її спростування.

У постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі

№ 378/1160/15-ц (провадження № 61-43170св18) предметом позову є встановлення факту належності правовстановлюючого документа та тлумачення заповіту.

Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 910/13556/18, погоджуючись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, зазначив, що наявність клопотання сторони про призначення експертизи у справі, за відсутності передбачених статтею 99 ГПК України умов, необхідних для її призначення, не є безумовною підставою для призначення судом відповідної експертизи у справі. Непризначення експертизи у справі, за наявності висновку експерта (достовірність якого у суду не викликала сумніву) не є підставою для скасування законних рішень у цій справі.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) звернула увагу на те, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Таким чином, посилання заявника на неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від: 04 квітня 2018 року у справі № 756/9866/16-ц (провадження № 61-12090св18),

13 лютого 2019 року у справі № 756/10125/16-ц (провадження

№ 61-19358св18), 30 липня 2020 року у справі № 378/1160/15-ц (провадження № 61-43170св18), 01 жовтня 2020 року у справі

№ 910/13556/18, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у вказаних постановах, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.

Вирішуючи спір та визнаючи недостовірною й такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію, інформацію стосовно ОСОБА_5 , поширену

ПрАТ «Телеканал «Інтер» ІНФОРМАЦІЯ_10 на телевізійному каналі «Інтер» у передачі «ІНФОРМАЦІЯ_11», а саме: «Только за последний год ОСОБА_5 летал в Франкфурт, Анталию, Цюрих, Милан, Амстердам, Будапешт, Сплит, Женеву. Неделями там был. И еще вопрос - с какой целью украинский чиновник, занимающий высокий пост в МВД, в 2014-м, и 15-м летал в Москву и с кем встречался?»; «Полицейский на рабочем месте бывает редко, дольше пяти вечера не задерживается. По утрам он в

фитнес-центре, в дневное время в дорогих ресторанах столицы», Верховний Суд у постанові 08 травня 2019 року у справі № 761/37180/17 (провадження

№ 61-4265св19) звернув увагу, що суд апеляційної інстанції не врахував, що ця інформація не може вважатись такою, що порушує межі допустимої критики з боку засобу масової інформації відносно державного службовця, а також такою, що порушує немайнові права позивача на повагу до його гідності та честі, на недоторканність ділової репутації, не свідчить про необхідність втручання у право засобу масової інформації на поширення інформації про державного службовця, а тому така інформація відповідно до вимог частини першої статті 277 ЦК України не підлягає спростуванню.

А тому постанова апеляційного суду підлягає скасуванню в частині із залишенням в силі рішення суду першої інстанції у цій частині.

Отже, висновки у постанові Верховного Суду від 08 травня 2019 року

у справі № 761/37180/17 (провадження № 61-4265св19) не суперечать висновками судів під час розгляду цієї справи. Проте, незважаючи на те, що справа № 761/37180/17 є подібною за предметом та підставами позову, матеріально-правовим регулюванням, однак ця справа різниться за фактичними обставинами, встановленими судами.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Усович Олександр Іванович, про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Усович Олександр Іванович, строк на касаційне оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 вересня 2021 року

та постанови Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року.

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Усович Олександр Іванович, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк