Головуючий суддя в суді І інстанції
Єдиний унікальний № 374/249/21
15 вересня 2022 року Ржищівський міський суд Київської області у складі:
головуючої судді Козіної С.М.,
секретаря- Папенко О.О.,
позивачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 (не з`явилась),
представника позивачів - ОСОБА_4 ,
відповідачки - ОСОБА_5 (не з`явилась),
представника відповідачки - ОСОБА_6 (не з`явилась),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ржищів Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням,-
Позивачі подали до суду вищезазначений позов, посилаючись на те, що вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 - відповідач за позовом була дружиною позивача ОСОБА_1 . 12 грудня 2019 року рішенням Ржищівського міського суду Київської області шлюб між ОСОБА_1 та відповідачем було розірвано, проте ОСОБА_5 зареєстрована та продовжує проживати у квартирі позивачів, де також проживають спільні діти ОСОБА_1 та відповідача.
Жоден з позивачів не заперечує щодо подальшого проживання у квартирі дітей ОСОБА_1 та навіть зацікавлені в тому, щоб діти проживали разом з батьком, який зможе надати їм належне матеріальне утримання та виховання. Але в той же час позивачі категорично заперечують проти подальшого проживання в квартирі фактично чужої людини, яка вже давно не є членом сім`ї, чинить прямі перешкоди у користуванні власниками квартирою, не впускає у власну квартиру ОСОБА_2 , поводить себе агресивно по відношенню до ОСОБА_3 та до свого колишнього чоловіка ОСОБА_1 , вважаючи себе повноправним співвласником чужої квартири.
ОСОБА_1 намагається створити нову сім`ю, проте наявність у квартирі колишньої дружини повністю унеможливлює привести до помешкання нову дружину.
Безкінечні сварки та претензії відповідача до ОСОБА_1 роблять його життя нестерпним у власній квартирі.
Більше того, позивач ОСОБА_3 має намір продати свій будинок у м. Ржищеві та переїхати на постійне проживання до власної квартири.
В зв`язку з наведеним, позивачі позбавлені права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їм майном.
Позивачі неодноразово в усній формі звертались до відповідачки з вимогою добровільно знятися з реєстрації та виселитися до власного житла, що знаходиться по АДРЕСА_2 і власником якого є одноосібно відповідачка.
Проте відповідачка відверто ігнорує всі звернення позивачів.
Спільного господарства позивачі з відповідачкою не ведуть. Жодних договірних взаємовідносин щодо користування квартирою між сторонами спору не існує. Оплата всіх комунальних платежів проводиться виключно позивачем ОСОБА_1 ..
Позивачі, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 3 ЦПК України, ст. 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст. 64, 150, 156, 162 ЖК України просили суд позбавити ОСОБА_5 права користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язати її виселитися із даного житлового приміщення протягом 10 днів з дня набрання судовим рішенням законної сили.
У судове засідання позивачка ОСОБА_3 не з`явилась.
У судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_4 позов підтримували у повному обсязі, просили його задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_6 у судове засідання не з`явились, про слухання справи повідомлені належними чином. 02 грудня 2021 року відповідачкою ОСОБА_5 було подано заяву про відкладення слухання справи у зв`язку з перебування на лікуванні її представника ОСОБА_6 .. 26 січня 2022 року відповідачкою ОСОБА_5 було подано заяву про відкладення слухання справи у зв`язку з з тим, що вона хворіла (ознаки грипу). 30 травня 2022 року відповідачкою ОСОБА_5 було подано заяву про відкладення слухання справи за сімейними обставинами. 21 червня 2022 року, 18 серпня 2022 року та 15 вересня 2022 року відповідачкою ОСОБА_5 було подано заяви про відкладення слухання справи у зв`язку з відсутність її представника ОСОБА_6 та відсутністю зв`язку з останньою. Відзив на позовну заяву відповідачкою не подавався.
Враховуючи викладене, судом ухвалено провести заочний розгляд справи відповідно до ст. 280 ЦПК України.
Суд, заслухавши позивачів, представника позивачів, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно свідоцтва про право власності на житло від 29 листопада 1994 року, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , належить на праві спільної приватної власності ОСОБА_7 та членам його сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (а.с. 13).
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом серії НРЕ № 303368, спадкоємцем 1/4 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_3 (а.с. 14).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 267765093 від 27 липня 2021 року, ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить 1/4 частка квартири АДРЕСА_1 (а.с. 15).
Згідно копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 виданого на ім`я ОСОБА_1 , останній зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.10).
Згідно копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 виданого на ім`я ОСОБА_5 , остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 12).
Згідно довідки виданої РМА "Вікторія" № 25 від 11 серпня 2021 року, ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_3 , разом з ним проживають: ОСОБА_5 , ОСОБА_8 - дочка, ОСОБА_9 - дочка. Співвласниками квартири є: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (а.с. 18).
Згідно копії рішення Ржищівського міського суду Київської області від 12 грудня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано (а.с. 19-20).
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16).
Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16).
За змістом статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 402, ч. 1, 5 статті 403, ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду; сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Отже, при вирішенні питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) за загальним правилом не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 581/489/20.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц зазначила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставини щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.
Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.
Згідно із частиною другої статті 416 ЦПК України та частиною першої статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковим для застосування судами.
Згідно із частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Таким чином, у даній справі, інтереси позивачів, як власників житла та користувачів цим житлом, перевищують інтереси відповідачки, як колишнього члена сім`ї, у якої припинилися правові підстави користування чужим майном, та яка забезпечена іншим житловим приміщенням, що підтверджується письмовим доказом в справі: Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомогог майна від 18 серпня 2021 року (а.с. 21) і факт наявності у відповідачки іншого житла не спростовано останньою.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі.
Керуючись ст. 2, 4, 12, 81, 82, 128, 141, 258, 259, 263-265, 268, 353, 354 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, - задовольнити у повному обсязі.
Позбавити ОСОБА_5 права користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язати її виселитися із даного житлового приміщення протягом 10 днів з дня набрання судовим рішенням законної сили.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, тобто до Київського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23 вересня 2022 року.

Суддя