Справа № 278/103/22
16 вересня 2022 року м. Житомир
Житомирський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Дубовік О. М., за участю секретаря судового засідання Мороз К. Г., розглянувши за правилами загального позовного провадження цивільну спараву за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири недійсним, -
Позивач звернулась до суду з вище вказаною позовною заявою, у якій посилається на те, що вона проживала і була власником квартири АДРЕСА_1 .
У листопаді 2021 року ОСОБА_2 , яка є онукою позивачки, вимагала останню звільнити вище вказану квартиру, оскільки вона є власницею квартири на підставі договору дарування ОСОБА_1 .
Зазначає, що помилилась щодо правової природи правочину. Насправді вона хотіла скласти заповіт або договір довічного утримання, адже договір дарування є вкрай невигідним правочином для неї, оскільки їй 72 роки, у зв`язку з чим вона постійно потребує сторонньої допомоги та підтримки через хворобу. Окрім того, відповідач у справі проживає у м. Києві і за більш ніж два роки жодного разу не приїздила до позивачки та не цікавилася її здоров`ям; не надавала допомоги у будь-якому вигляді.
На підставі вищевикладеного, позивач просить визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 03.09.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С. Л., зареєстрований в реєстрі за № 7171.
У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.
Позивач пояснила, що у нотаріуса вона вважала, що буде укладено договір довічного утримання; нотаріус не роз`яснював їй наслідки, які несе договір для неї. Окрім того, онука її запевняла, що буде доглядати за нею, певний час декілька разів телефонувала їй, а згодом припинила будь-яке спілкування. Вважає, що її невістка та онука використали її безпорадний стан через знаходження сина в зоні АТО.
Представник позивача зазначив, що відповідачка не цікавилась взагалі станом здоров`я позивача і її матеріальним станом. Зазначив, що спірна квартира була єдиним житлом позивачки; наразі останній немає де жити.
Відповідач у судове засідання не з`явилась. Про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, однак поштові повідомлення, направлені відповідачу, повернулись на адресу суду не врученими адресату у зв`язку з відсутністю останньої за вказаною адресою (а.с. 30-33, 37-39, 47-48).
Окрім того, відповідач сповіщалась про розгляд справи в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 36, 43, 46, 51).
З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст. ст. 211, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін і ухвалити заочне рішення.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_2 (син позивача та батько відповідачки) показав, що він проживає зі своєю матір`ю у спірній квартирі; де знаходиться його донька він не знає, оскільки вже більше року з нею не бачиться, а саме від тоді як з дружиною розірвали шлюб. Зазначив, що спірна квартира належала його матері, однак повернувшись із зони АТО, де приймав участь, він дізнався, що власник квартири змінився. Вказав, що від колишньої дружини дізнався про те, що саме вона наполягла на укладення договору дарування квартири їх донці, оскільки вважала, шо він вже не повернеться із зони АТО; вона ж і організувала поїздку до нотаріуса, що стало відомо зі слів доньки. Пояснив, що донька не цікавиться станом здоров`я своєї бабусі, не відвідує її. Саме у день вибуття його до зони АТО, а саме - 03.09.2019 року і оформили спірний договір. Зазначив, що позивач має ряд хвороб, незадовільний стан здоров`я та потребує стороннього догляду; вона могла і не розуміти наслідків укладання такого договору; вважає, що його колишня дружина могла дати ОСОБА_1 якісь ліки. Окрім того, вказав, що комунальні послуги за спірну квартиру оплачує він та його матір.
Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи неінакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
З довідки № 1747 від 17.11.2021 року вбачається, що ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_2 (свідок) зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 ; квартиронаймачем є ОСОБА_1 (а.с. 59).
Згідно договору дарування від 03.09.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С. Л., зареєстрованого в реєстрі за № 7171 (а.с. 7-8) ОСОБА_1 безоплатно передала у власність (подарувала), а ОСОБА_2 прийняла у власність (у дар) квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до інформаційної довідки № 301805109 від 31.05.2022 року сформованої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших майнових реєстрів, 03.09.2019 року на підставі договору дарування № 7171 від 03.09.2019 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 60-61).
З копії технічного паспорту на спірну квартиру (а.с. 10-12) вбачається, що він був виданий 25.06.2007 року на ім`я ОСОБА_1 , яке перекреслене; власником квартири зазначено ОСОБА_2 .
Відповідно до довідки про стан здоров`я № 1416 від 18.11.2021 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на диспансерному обліку в лікаря ЗПСМ, невролога, кардіолога, ЛОРа; за станом здоров`я потребує постійного догляду та прийому лікарських засобів під контролем (а.с. 13).
Згідно витягу з наказу № 192 від 03.09.2019 року (а.с. 14) у відрядження вибув лейтенант медичної служби ОСОБА_2 , для виконання службових (бойових) завдань в районах проведення ООС.
З долучених копій квитанцій вбачається, що ОСОБА_1 за період з 2019 року по 2021 рік здійснювала оплату за комунальні послуги (а.с. 56-58).
Статтею 203 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, в тому числі, частиною третьою вказаної статті передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до положень ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Згідно положень ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Частиною 1 ст. 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
За змістом статтей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.
Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, позивачка зазначила, що уклала вказаний спірний договір під впливом помилки, оскільки вважала, що укладала договір довічного утримання, за умовами якого онука буде за нею доглядати до моменту її смерті.
Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обов`язку надавати відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику.
Відповідно до статті 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
Вказані обставини свідчать про недійсність договору дарування, оскільки внутрішня воля учасника правочину не відповідала її зовнішньому прояву, тобто дані правочини не відповідають загальним підставам дійсності правочинів, зокрема частини третьої статті 203 ЦК України, а тому мають бути визнані судом недійсними (частина перша, третя статті 215, частина перша статті 229 ЦК України).
Відтак, суд, надавши оцінку всім доказам у сукупності, зібраним під час розгляду справи, дійшов висновку про те, що позивач мала необхідність у сторонній допомозі та догляду; укладаючи із відповідачем договір дарування належної їй на праві власності квартири, діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач будуть доглядати за нею; помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачами. Після укладення оспорюваного договору дарування позивач продовжувала проживати у спірній квартирі, сплачувала за надані комунальні послуги; передача квартири фактично не відбулася, що підтверджує реальні наміри останньої на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню у повному обсязі.
Позивач не заявляє вимог про стягнення судових витрат, тому суд це питання не вирішує.
Керуючись ст. 203, 215, 229, 717, 744 ЦК України, ст. 2, 4, 12, 81, 82, 141, 142, 198, 206, 223, 247, 263-265, 273, 280, 352, 354 ЦПК України суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири недійсним - задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 03.09.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С. Л., зареєстрований в реєстрі за № 7171.
Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено та підписано 23.09.2022 року.
Суддя О. М. Дубовік