Постанова

Іменем України

21 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 127/23627/20

провадження № 61-17025св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , виконавчий комітет Вінницької міської ради,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2021 року у складі судді Сичука М. М. та постанову Вінницького апеляційного суду від 22 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Голоти Л. О., Денишенко Т. О., Рибчинського В. П.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до виконавчого комітету Вінницької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання незаконним та скасування рішення, свідоцтва про право власності.

Позов мотивований тим, що з 19 грудня 1975 року ОСОБА_2 (батько позивача) перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 (матір`ю позивача).

21 липня 1999 року подружжя ОСОБА_9 за спільні кошти придбали будинок з надвірними забудовами та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 . Договір купівлі - продажу зареєстрований у Вінницькому обласному об`єднанні бюро технічної інвентаризації 23 липня 1999 року на ім`я ОСОБА_2 . У 2003 році подружжя розпочали будівництво одноповерхової прибудови до житлового будинку, одноповерхових прибудов до сараїв та туалету. Однак, лише 23 грудня 2005 року ОСОБА_2 отримав дозвіл за № 89 на будівництво одноповерхової прибудови до житлового будинку розмірами 2,2 х 3,4 м, 10,18 х 3,5 м, одноповерхових прибудов до сараїв розмірами 2,0 х 4,0 х 13,8 х 3,8 м (для переобладнання в літню кухню та сараїв в блоці) туалету згідно з розробленим проектом.

У 2006 році будівництво було закінчено, але питання щодо прийняття в експлуатацію новозбудованих споруд власники на протязі 2006 - 2011 років не вирішували.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла. Позивач зазначає, що після її смерті, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , не повідомивши державні органи про смерть дружини та існування спадкоємців майна померлої, отримав декларацію про готовність об`єкту до експлуатації на споруджені забудови № ВН4 на своє ім`я.

12 вересня 2013 року рішенням виконкому Вінницької міської ради № 2004 оформлено право приватної власності на 100% та видано свідоцтво про право власності за № 11286884 від 22 жовтня 2013 року на домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 в цілому та складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 114,0 кв. м, в тому числі житлова - 58,6 кв. м, погреб «п/п1», «п/б2», літня кухня «Б», «б», «Г», сарай «б2», «Д», убиральня літ. «Ж», огорожа № 1 - № 2, криниця № 3 на ім`я ОСОБА_2 .

16 січня 2014 року ОСОБА_2 уклав з позивачем договір дарування спірного житлового будинку. Однак, спадкоємці майна ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 : ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом про визначення розміру частки майна їх померлої матері. Рішенням Вінницького міського суду від 21 лютого 2017 року визначено, що частка ОСОБА_8 у праві спільної сумісної власності на житловий будинок з прибудовою, житловою площею 58,9 кв. м, 1967 року забудови, огорожею № 1 - № 2, криницею «Г», хлівом «Б», хлівом «б», хлівом «б2», вбиральнею «В», що знаходиться по АДРЕСА_1 наявні станом на їх придбання згідно договору купівлі - продажу від 21 липня 1999 року становить -1/2.

Рішенням суду від 19 лютого 2018 року визнано недійсним договір дарування від 16 січня 2014 року, укладений між позивачем та ОСОБА_2

02 грудня 2019 року позивач звернувся до державного нотаріуса Другої вінницької державної нотаріальної контори із заявою про бажання прийняти спадщину після смерті матері. Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину позивач не зміг, так як відсутній документ, який підтверджує право ОСОБА_8 на належну їй частку будинку, а одноособовим власником домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради № 2004 від 12 вересня 2013 року, яке як зазначає позивач є таким, що порушує норми діючого цивільного законодавства та його права, як спадкоємця.

Таким чином позивач вважає, що виконком Вінницької міської ради в межах наданих Конституцією України повноважень видав акт індивідуальної дії, який за своїм змістом є таким, що порушує Закони України, а також права та інтереси сторін по справі.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог позивач просив:

визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Вінницької міської ради за № 2004 від 12 вересня 2013 року в частині оформлення права приватної власності на ім`я ОСОБА_2 на домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 в цілому та складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 114,0 кв. м, в тому, числі житлова - 58,6 кв. м, погреб «п/п1», «п/б2», літня кухня «Б», «б», «Г», сарай «б2», «Д», убиральня літ. «Ж», огорожа № 1 - № 2, криниця № 3 (пункт 1.3 даного рішення);

визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності серії САК № 530709 від 22 жовтня 2013 року, індексний номер 11286684 на домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 в цілому та складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 114,0 кв. м, в тому, числі житлова - 58,6 кв. м, погреб «п/п1», «п/б2», літня кухня «Б», «б», «Г», сарай «б2», «Д», убиральня літ. «Ж», огорожа № 1 - № 2, криниця № 3 видане на ім`я ОСОБА_2 ;

визнати незаконним, скасувати рішення та запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 7034041 від 22 жовтня 2013 року на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, що розташований по АДРЕСА_1 в цілому та складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 114,0 кв. м, в тому числі, житлова - 58,6 кв. м, погреб «п/п1», «п/б2», літня кухня «Б», «б», «Г», сарай «б2», «Д», убиральня літ. «Ж», огорожа № 1 - № 2, криниця № 3, прийняте та внесений у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстр речових прав власності на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право власності серії САК № 530709 від 22 жовтня 2013 року, індексний номер 11286684 на ім`я ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2021 року узадоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Вінницької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, визнання незаконним та скасування рішення та запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних і допустимих доказів того, що рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 2004 від 12 вересня 2013 року «Про оформлення права приватної власності на об`єкти нерухомого майна», не відповідає Конституції України або законам України і порушує права ОСОБА_1 , спірне рішення прийнято у відповідності до норм передбачених чинним на момент його прийняття законодавством та у відповідності до поданих документів. Суд першої інстанції також зазначив, що позивачем не наведено достатньо доказів, для задоволення позову, а тому суд відмовляє у зв`язку з його необґрунтованістю.

Крім того суд першої інстанції зазначив, що у договорі купівлі - продажу від 21 липня 1999 року немає жодного посилання на те, що спірний житловий будинок купується подружжям в особі ОСОБА_2 . Також факт належності 1/2 частки померлій ОСОБА_8 встановлено лише рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 лютого 2017 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року.

Враховуючи, що позовні вимоги про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, визнання незаконним і скасування рішення та запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, є похідними від вимоги позивача про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 2004 від 12 вересня 2013 року «Про оформлення права приватної власності на об`єкти нерухомого майна», яка задоволенню не підлягає, відсутні підстави для задоволення похідних від неї вимоги.

Щодо доводів відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом та застосування наслідків такого пропуску, суд першої інстанції зазначив, що позивачами не наведено достатньо доказів для задоволення позову.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Вінницького апеляційного суду від 22 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Вінницької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, свідоцтва про право власності, рішення та запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Вінницької міської ради № 2004 від 12 вересня 2013 року, яким оформлено право власності на ім`я ОСОБА_2 на будинок площею 114 кв. м, суд першої інстанції правильно виходив з недоведеності позовних вимог та не вірного обрання позивачем способу захисту свого права.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Вінницького міського суду від 18 червня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 22 вересня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди неправильно застосували норми матеріального права, зокрема, вимоги статей 1218, 1220, 1222, 1223, 1226, 1268, 1296 ЦК України, статті 40 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не враховано висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду. Під час оцінки доказів суди першої та апеляційної інстанцій відступили від правової позиції сформованої Верховним Судом у постанові від 27 грудня 2019 року у справі № 757/42871/15-а, що призвело до неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

Позивач зазначає, що оспорюваним рішенням виконкому Вінницької міської ради порушені його права на отримання у власність в порядку спадкування за законом частки у майні, яке залишилось після смерті матері ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вважає, що виконком Вінницької міської ради незаконно передав ОСОБА_2 права на 1/2 спадкову частку у будинку та новоствореному майні, яка належала ОСОБА_8 . Зазначає, що спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Метою звернення позивача до суду було відновлення стану правовідносин з володіння, користування та розпорядження майном, які існували на момент смерті матері ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що надало б право позивачу на отримання частки у придбаному в період шлюбу майні та новозбудованих будівлях в позасудовому порядку. Вважає, що висновки суду про те, що позивач не надав належних і допустимих доказів того, що оспорюване рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради не відповідає Конституції України або законам України і порушує його права, зроблені з порушенням принципу змагальності сторін та без врахування правової позиції Верховного суду України, висловленої у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі за №917/1307/18. Вказує, що відповідач на обґрунтування своєї позиції жодного доказу не надав, а суди не перевірили яким актам цивільного законодавства відповідають вчинені дії виконкому Вінницької міської ради та чи не порушуються в результаті такої діяльності цивільні права і інтереси фізичних осіб, які можуть мати права на майно, яке передається у власність фізичної особи, не дослідили докази, на підставі яких винесено оспорюване рішення та не встановили чи була письмова згодавсіх співвласників домоволодіння на видачу свідоцтва про право власності. Висновок судів про те, що на момент звернення до виконкому Вінницької міської ради ОСОБА_2 був одноособовим власником домоволодіння, а частка ОСОБА_8 у спільно придбаному майні визначена після винесення оспорюваного рішення, що не дозволяє визнати таке рішення виконкому Вінницької міської ради незаконним, свідчить про не врахування судами позиції Верховного Суду України, яка висловлена у постанові від 27 червня 2018 року у справі за № 925/797/17. Судами не враховано, що рішенням Вінницького міського суду від 19 лютого 2018 року у справі № 127/10402/17 встановлено, що відповідач ОСОБА_2 визнає за своєю померлою дружиною право на частку у нерухомому майні, що розташоване по АДРЕСА_1 , тому вказані обставини не доказується при розгляді іншої справи відповідно до частини п`ятої статті 80 ЦПК України. Суд першої інстанції розглянув справу на підставі Положення про порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна в м. Вінниці, яке затверджене рішенням виконкому Вінницької міської ради № 123 від 17 січня 2013 року, яке є актом виконавчого органу місцевого самоврядування та не передбачає процедури відновлення порушених прав громадян, що, на думку позивача, є порушенням принципу верховенства права.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2021 року продовжено ОСОБА_1 строк на усунення недоліків касаційної скарги до 20 грудня 2021року.

Після усунення недоліків, ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 127/23627/20, витребувано справу з суду першої інстанції.

У січні 2022 року матеріали цивільної справи № 127/23627/20 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного суду від 15 серпня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 20 грудня 2021 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 750/1535/17, від 27 грудня 2019 року у справі № 757/42871/15-а, від 27 червня 2018 року у справі № 925/797/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 25 вересня 2019 року у справі № 753/2187/17, від 04липня 2018 року у справі № 2о-55/2008 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411ЦПК України).

Фактичні обставини

Суди встановили, що 19 грудня 1975 року ОСОБА_2 та ОСОБА_10 зареєстрували шлюб.

Відповідно до договору купівлі - продажу від 21 липня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ковальовою В. М., зареєстрованому в реєстрі за № 184 ОСОБА_11 продала ОСОБА_2 цілий житловий будинок з господарськими будівлями під номером АДРЕСА_2 .

Наказом управління містобудування і архітектури Вінницької міської ради № 89 від 23 грудня 2005 року надано ОСОБА_2 дозвіл на будівництво одноповерхових прибудов до житлового будинку розмірами 2,2 х 3,4 м, 10,18 х 3,5 м, одноповерхових прибудов до сараїв розмірами 2,0 х 4,0 х 13,8 х 3,8 м (для переобладнання в літню кухню та сараїв в блоці) туалету згідно з розробленим проектом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла.

Відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 2004 від 12 вересня 2013 року «Про оформлення права приватної власності на об`єкти нерухомого майна», ОСОБА_2 оформлено право приватної власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами в цілому в АДРЕСА_1 у зв`язку з прийняттям до експлуатації на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно - будівельного контролю у Вінницькій області 18 липня 2013 року № ВН 24. Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯА № 394251 від 26 травня 2005 року. Домоволодіння в цілому складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 114,0 кв. м, в тому числі, житлова - 58,6 кв. м, погреби літ. «п/а1», «п/б2», літні кухні літ. «Б», «б», «Г», сараї літ. «б2», «Д», убиральня літ. «Ж», огорожа № 1 - № 2, криниця № 3.

22 жовтня 2013 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 11286684.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 лютого 2017 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року визначено, що частка ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0939 га, кадастровий номер :03:016:0015, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 - становила 1/2.

Визначено, що частка ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в праві спільної сумісної власності на житловий будинок з прибудовою, цегляний, житловою площею 58,9 кв. м., зазначений на плані літ. «А», 1967 року забудови, огорожу «№1-2», криницю «Г», хлів «Б», хлів «б», хлів «62», вбиральню «В», що знаходиться в АДРЕСА_1 , наявні станом на момент їх придбання згідно договору купівлі-продажу будинку від 21 липня 1999 року - становила 1/2. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2018 року визнано недійсними договір дарування житлового будинку, укладений 16 січня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , ОСОБА_12 безоплатної передачі у власність ОСОБА_1 97/100 часток, ОСОБА_12 - 3/100 часток будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 (житловий будинок А, загальною площею 114,0 кв. м, житловою площею 58,6 кв. м, погреби п/а1, п/б2, літні кухні Б, б, Г, сараї б2, Д, убиральня Ж, огорожа №1-№2, криниця №3), посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Мультян В. М., зареєстрований в реєстрі за №101; договір дарування земельної ділянки, укладений 16 січня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , ОСОБА_12 щодо безоплатної передачі у власність ОСОБА_1 97/100 часток, ОСОБА_12 - 3/100 часток земельної ділянки, площею 0,0939 га, кадастровий номер :03:016:0015, розташованої по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Мультян В. М., зареєстрований в реєстрі за №102. В іншій частині позову відмовлено.

Позиція Верховного Суду

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року в справі № 359/4886/15-ц (провадження № 61-754св22) зазначено, що «при розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом».

Частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі (стаття 1278 ЦК України).

Тлумачення статті 1278 ЦК України свідчить, що якщо спадкодавець склав заповіт і в ньому не зазначив частки спадкоємців, вони вважаються рівними. Навпаки, якщо заповідач розподілив спадщину між спадкоємцями в нерівних частках, то кожний має право саме на ту частку, яку вказав спадкодавець. За відсутності заповіту частки кожного спадкоємця в спадщині визнаються рівними. Відступ від цього принципу можливий за домовленістю спадкоємців між собою (стаття 1267 ЦК України). Спадщина належить спадкоємцям, які прийняли її на праві спільної часткової власності (частина четверта статті 355 ЦК України), а тому при її поділі застосовуються правила передбачені в главі 26 ЦК України, які регулюють відносини спільної часткової власності. Якщо згоди про поділ спадщини досягти не вдалося, то поділ провадиться в судовому порядку відповідно до часток, які належать кожному із спадкоємців за законом або за заповітом. Вирішення судового спору щодо поділу спадкового майна не залежить від отримання спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину.

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою.

Якщо інші спадкоємці оспорюють чи не визнають право на частку спадкоємця, то ефективним є такий спосіб захисту як визнання права на частку спадкоємця.

У справі, що переглядається:

позивач, посилався на те, що не може оформити право на спадщину після смерті матері - ОСОБА_8 , у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують її право на спадкове майно - житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 , тобто в нього виник спадковий спір;

рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 лютого 2017 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року, та набрало законної сили, визначено, що частка ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в праві спільної сумісної власності на житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 - становила 1/2;

суди при відмові в задоволенні позовних вимог, вважали їх безпідставними та необґрунтованими, оскільки оспорюване рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради «Про оформлення права приватної власності на об`єкти нерухомого майна» № 2004 від 12 вересня 2013 рокуприйнято у відповідності до передбачених чинним законодавством норм та у відповідності до поданих документів, а інші вимоги - похідними;

суди не врахували, що якщо інші спадкоємці оспорюють чи не визнають право на частку спадкоємця, то ефективним є такий спосіб захисту як визнання права на частку. Тому позовні вимоги щодо визнання незаконним та скасування рішення виконкому в частині оформлення права приватної власності на ім`я ОСОБА_2 на домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 , визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на дане домоволодіння, визнання незаконним, скасування рішення та запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на об`єкт нерухомого майна, що розташований по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 , не є ефективними способами захисту, оскільки не відновлюють порушеного права позивача. Тому судові рішення належить змінити в мотивувальній частині, а в іншій частині - залишити без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

З урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норм права викладених у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року в справі № 359/4886/15-ц (провадження № 61-754св22), колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково; судові рішення змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Оскільки колегія суддів змінює судові рішення, але виключно у частині мотивів їх прийняття, новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 22 вересня 2021 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

В. М. Коротун

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук