Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі - головуючий суддя Цуранов А. Ю. , при секретарі Бутова Ю. В.,

за участю:

позивач ОСОБА_1 ;

представник позивача адвокат Домітращук І.М.,

представник відповідачів адвокат Речицька Я.О.;

третя особа ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до: 1) ОСОБА_3 ; 2) ОСОБА_4 , треті особи: 1) Шкарівська сільська рада Білоцерківського району Київської області; 2) ОСОБА_2 , 3) Білоцерківська міська рада, про скасування договору дарування, визнання частково недійсною та скасування приватизації, визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Домітращук І.М., засобами поштового зв`язку звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою, в якій позивач з урахуванням заяви про зміну предмета позову просить суд: 1) скасувати договір дарування від 06.02.1998 року квартири АДРЕСА_1 ; 2) визнати частково недійсною та скасувати приватизацію квартири АДРЕСА_1 в частині надання ОСОБА_3 у приватну власність квартири АДРЕСА_1 ; 3) визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 ; 4) судові витрати покласти на відповідачів.

В обґрунтування позову вказано, що 26.01.1989 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, від якого народилась дитина позивач ОСОБА_1 , який з 1991 року і все життя проживав разом з батьками за адресою: АДРЕСА_2 . Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 06.07.2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 повідомив, що є одноосібним власником квартири і позивач не має на неї прав та повинен її звільнити. Пізніше позивачу стало відомо, що позивач та його батьки були зареєстровані за вказаною адресою, як члени сім`ї наймача. Однак, 27.10.1997 року ОСОБА_3 одноосібно приватизувала спірну квартиру та на підставі договору дарування від 06.02.1998 року подарувала її ОСОБА_4 . Вважаючи, що приватизація житла була проведена з порушеннями, з посиланням на ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», позивач звернувся до суду. Також позивачем наведено обґрунтування строку звернення до суду.

22.12.2020 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю.

08.02.2021 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у відкритому судовому засіданні.

09.03.2021 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності, оскільки перебіг такого строку розпочався 17.04.2007 року та подав відзив на позов, в обґрунтування якого зазначено про наявність рішення суду від 13.06.2019 року у справі № 357/10749/18 за позовом тих самих позивачів до тих самих відповідачів з позовними вимогами про визнання приватизації незаконною, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на нерухоме майно, яким відмовлено в позові. Судом оцінено всі аналогічні доводи позивача, а тому вони не підлягають доказуванню. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, а також подав клопотання про закриття провадження у справі відповідно до ст. 255 ЦПК України.

22.04.20212 року ухвалою суду на місці витребувано цивільну справу № 357/10749/18 для огляду в судовому засіданні.

08.06.2021 року ухвалою суду на місці долучено до матеріалів справи заяви представника позивача про зміну предмета позову.

23.06.2021 року від відповідача ОСОБА_3 на адресу суду надійшов відзив, в обґрунтування якого вказано про наявність рішення в аналогічні справі, а також про пропущення позивачем строків позовної давності. Просила відмовити в позові в повному обсязі.

23.06.2021 року відповідач ОСОБА_4 подав заперечення на заяву про зміну предмета позову.

04.10.2021 року ухвалою суду на місці закрито підготовче судове засідання.

18.08.2021 року ухвалою суду на місці залучено до участі у справі в якості третьої особи Білоцерківську міську раду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення та письмовий виступ в дебатах, просила задовольнити позов.

Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнала, надала пояснення. Вказала, що у справі № 357/10749/18 вирішено вимоги позову щодо приватизації і дарування квартири, рішення є преюдиціальним, тому є підстави для закриття провадження у справі. Вказує, що коли відповідач-1 подавала заяву на приватизацію, мала намір приватизувати її лиш на себе. Просила відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

26.01.1989 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб. Від спільного проживання останні мають сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.07.2018 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано.

ОСОБА_5 була прописана (зареєстрована) з 04.09.1987 року в гуртожитку по АДРЕСА_3 , виписана 15.03.1989 року в село Шкарівка та з 25.01.1991 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 .

ОСОБА_4 був прописаний з 13.11.1987 року в гуртожитку по АДРЕСА_3 та виписаний 12.10.1990 року в село Шкарівка.

27.10.1997 року ОСОБА_3 було подано заяву керівнику Органу приватизації Шкарівської сільської Ради народних депутатів Білоцерківського району Київської області Бондар А.Г. про оформлення передачі у приватну спільну власність квартири АДРЕСА_1 . В заяві, зокрема зазначено, що ОСОБА_3 просить передати у приватну власність квартиру, яку вона займає разом з членами своєї сім`ї на умовах найму та при оформленні квартири у спільну часткову власність просить передбачити розподіл долі власності між членами сім`ї в рівних долях вартості.

Членами сім`ї з урахуванням довідки про виправлення описок ОСОБА_3 є син ОСОБА_4 , дочка ОСОБА_6 , онук ОСОБА_1 та невістка ОСОБА_2 .

Рішенням від 14.05.1996 року Орган приватизації Шкарівської сільської Ради народних депутатів Білоцерківського району Київської області 27.10.1997 року видав свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності відповідачці ОСОБА_3 .

06.02.1998 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування серії ААК №741043.

Вищевказане підтверджується рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.06.2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10.12.2019 року, у справі № 357/10749/18 за позовом: 1) ОСОБА_2 ; 2) ОСОБА_1 до: 1) ОСОБА_3 ; 2) ОСОБА_4 , третя особа: Шкарівська сільська рада Білоцерківського району Київської області про визнання приватизації незаконною, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на нерухоме майно.

Зазначеним рішенням встановлено, що на момент приватизації ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали та були зареєстровані в ній, для приватизації ОСОБА_3 органу приватизації були надані неправдиві дані щодо членів її сім`ї, які постійно проживають у квартирі, тож суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання незаконною та скасування приватизації квартири, визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірну квартиру, виданого на ім`я ОСОБА_3 та визнання недійсним договору дарування квартири відповідачу ОСОБА_4 , однак у задоволенні вимог відмовив у зв`язку зі спливом позовної давності.

Ухвалою Верховного Суду від 27.04.2020 року у справі № 357/10749/18 касаційну скаргу визнано неподаною та повернуто.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні як свідок зазначив, що у 2018 році батько сказав виселятись зі спірного житла, де він проживав з батьками. Бабуся ОСОБА_3 проживала певний час, однак він (позивач) вважав, що має право на житло і до 2018 року не бачив правовстановлюючих документів на квартиру, а дізнався про них коли почалися сварки про наявність договору дарування і побачив копію цього договору, з того часу не підтримує стосунки з бабусею. Колись були розмови, що батько подарує позивачу квартиру на 18 років. Вказав, що сплачував рахунки за квартиру, документи зберігались у шафі квартири.

Третя особа ОСОБА_2 , допитана в судовому засідання в якості свідка, зазначила, що з 1989 року була в шлюбі з ОСОБА_4 та були прописані за спірною адресою, позивач був неповнолітнім. Вказує, що знала про процедуру приватизації, але заяву не писала, копію договору дарування побачила у 2018 році. В квартирі певний період проживала свекруха, документи зберігались в шафі, відповідала за сплату комунальних послуг. Після розлучення побачила копію договору дарування. Вважала, що хтось один з родини має написати заяву на приватизацію та знала, що свекруха написала цю заяву, однак думала, що квартира на чотирьох.

В судовому засіданні судом досліджено матеріали цивільної справи № 357/10749/18.

При вирішенні справи, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частина 1 ст. 20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд свою ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тлумачення вказаної норми свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.06.2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначила, що «Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі» (пункти 26, 27).

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Судом встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.06.2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10.12.2019 року, у справі № 357/10749/18 відмовлено у позові: 1) ОСОБА_2 ; 2) ОСОБА_1 до: 1) ОСОБА_3 ; 2) ОСОБА_4 , третя особа: Шкарівська сільська рада Білоцерківського району Київської області про визнання приватизації незаконною, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на нерухоме майно.

У позовах обох справ (№ 357/10749/18 та № 357/12946/20) склад сторін збігається: позивач - ОСОБА_1 , відповідачі - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа: Шкарівська сільська рада Білоцерківського району Київської області (Білоцерківська міська рада, як правонаступник), при цьому ОСОБА_2 зі статусу позивача, перейшла в статус третьої особи.

Предметом позову у справі № 357/10749/18 є вимоги про визнання приватизації незаконною, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на нерухоме майно. Позов у цій справі обґрунтовується порушенням норм законодавства щодо здійснення процедури приватизації ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 з визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірну квартиру, визнанням недійсним договору дарування спірної квартири, визнанням права власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/4 частині квартири за кожним.

У даній справі, що розглядається, предметом позову є вимога про визнання частково недійсною та скасування приватизації в частині надання ОСОБА_3 у приватну власність квартири АДРЕСА_1 , скасування договору дарування спірної квартири та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частини спірної квартири.

Обставинами, які обґрунтовують звернення до суду з позовом є порушення норм законодавства щодо здійснення процедури приватизації ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 з визнанням за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частини спірної квартири та скасуванням договору дарування спірної квартири.

Аналізуючи обидві справи та зважаючи на синтаксичний зміст вимог позивача ОСОБА_1 про «скасування приватизації квартири» в частині надання ОСОБА_3 у приватну власність квартири АДРЕСА_1 , а також «визнання» за ОСОБА_1 «права власності на 1/4 частину квартири», суд дійшов висновку про ідентичність матеріально-правових вимог (предмет позову) позивача з попередніми, ідентичність обґрунтування його звернення до суду та ідентичність нормативно-правової кваліфікації обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Так, рішенням суду у справі № 357/10749/18 встановлено, що на момент приватизації ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 , зокрема позивач ОСОБА_1 проживав та був зареєстрований в ній, для приватизації ОСОБА_3 органу приватизації були надані неправдиві дані щодо членів її сім`ї, які постійно проживають у квартирі, зроблено висновок про порушення процедури приватизації квартири, визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірну квартиру, виданого на ім`я ОСОБА_3 та визнання недійсним договору дарування квартири відповідачу ОСОБА_4 , однак у задоволенні вимог суд відмовив у зв`язку зі спливом позовної давності.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до п. 41 Доповіді, схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25- 26 березня 2011 року), «Верховенство права» одним з обов`язкових елементів поняття «верховенство права» є юридична визначеність.

Згідно з п.п. 44, 46 даної Доповіді:

«44. Принцип юридичної визначеності є істотно важливим для питання довіри до судової системи та верховенства права. Він є істотно важливим також і для плідності бізнесової діяльності, з тим щоб генерувати розвиток та економічний поступ. Аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону (the law) легко доступним. Вона також зобов`язана дотримуватись законів (the laws), які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю. Передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед - до його застосування, та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку.

46. Юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Зворотна дія [юридичних норм] також суперечить принципові юридичної визначеності, принаймні у кримінальному праві (ст. 7 ЄКПЛ), позаяк суб`єкти права повинні знати наслідки своєї поведінки; але це також стосується і цивільного та адміністративного права - тієї мірою, що негативно впливає на права та законні інтереси [особи]. На додаток, юридична визначеність вимагає дотримання принципу res judicata. Остаточні рішення судів національної системи не повинні бути предметом оскарження. Юридична визначеність також вимагає, щоб остаточні рішення судів були виконані. У приватних спорах виконання остаточних судових рішень може потребувати допомоги з боку державних органів, аби уникнути будь-якого ризику «приватного правосуддя», що є несумісним з верховенством права. Системи, де існує можливість скасовувати остаточні рішення, не базуючись при цьому на безспірних підставах публічного інтересу, та які допускають невизначеність у часі, несумісні з принципом юридичної визначеності.»

Відповідно до п. 72 рішення Європейського Суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» (заява N 48553/99) зазначено:

«Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 параграфа 1, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції ( 995_004 ), яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.»

Посилання, що одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду мається міститься і у справах Європейського суду з прав людини «Брумареску проти Румунії», «Салов проти України» та інші.

У справі Рябих проти Росії (рішення від 24.07.03., п. 52) Європейський суд постановив: правова певність передбачає повагу до принципу res judicata, тобто принципу остаточності судових рішень. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Зі змісту вищевказаних норм можна зробити висновок, що однією з цілей цих норм законодавець визначив, в тому числі, і уникнення можливості різних висновків та тлумачень щодо наявних між сторонами обставин та правовідносин, як і уникнення застосування можливості подачі нового позову з тим же предметом, з тих же підстав та між тими ж сторонами, як засобу, направленого на спробу переглянути висновки судів за результатами розгляду попереднього позову, що не відповідатиме принципу юридичної визначеності.

Ураховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що позов в частині скасування приватизації спірної квартири та визнання права власності на 1/4 частини цієї квартири, подано ОСОБА_1 до тих же відповідачів, з тих самих підстав та з тим самим предмет позову (спору), що і у справі № 357/10749/18, а отже в цій частині наявні підстави для закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Позивач, звернувшись до суду з цим позовом, фактично домагається перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду в іншій справі.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів, а саме: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Цивільний кодекс передбачає наступні підстави припинення договору дарування: відмова однієї зі сторін від договору (ст. 724 ЦК України); розірвання договору дарування (ст. 726, 727 ЦК України); визнання договору недійсним (ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України).

В даному випадку, позивач не є стороною спірного договору дарування, звертаючись до суду жодним чином не обґрунтовує правові підстави для скасування цього договору, при цьому обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом та є неефективним для захисту ймовірного порушеного права/інтересу позивача, тому в цих правовідносинах позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

У даній справі судом заслухані пояснення сторін, досліджені наявні по справі докази в сукупності, а також враховані виступи учасників в судових дебатах.

Враховуючи наведене вище та висновки суду у даній справі про закриття провадження в частині вимог позову «про скасування приватизації квартири та визнання права власності на 1/4 частини квартири», суд дійшов висновку, що в іншій частині позивних вимог, які не були заявлені у справі 357/10749/18, слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. 4, 12, 13, 43, 81, 255, 258, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В частині позову ОСОБА_1 про скасування приватизації квартири та визнання права власності на 1/4 частини квартири провадження у справі закрити.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів до Київського апеляційного суду.

Оскільки в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 30.09.2022 року.

СуддяА. Ю. Цуранов