ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 646/4619/20 Номер провадження 22-ц/814/1667/22Головуючий у 1-й інстанції Теслікова І.І. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Гальонкіна С.А., Хіль Л.М.

секретар: Гречка Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2021 року у складі судді Теслікової І.І.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 та остаточно визначившись з позовними вимогами просили визнати недійсним договір дарування укладений 10 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 нежитлових приміщень загальною площею 136,3 кв. м., що розташовані у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 та договір дарування укладений 29 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 нежитлових приміщень загальною площею 122,5 кв.м., розташовних у житловому будинку за адресою АДРЕСА_2 . Також просили зобов`язати ОСОБА_3 повернути позивачам в натурі зазначені нежитлові приміщення.

В обгрунтування своїх вимог вказували, що нотаріально посвідчені договори дарування нерухомого майна є фіктивними правочинами, бо вини укладалися позивачем ОСОБА_1 з метою уникнення можливого арешту нерухомості та звернення стягнення на це майно за її грошовими зобов`язаннями.

Вказали, що сторони договорів усвідомлювали, що умови договору виконуватися не будуть, і дійсним наміром сторін є можливість проведення капітального ремонту нежитлових приміщень та спільне їх використання для отримання прибутку.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна та зобов`язання вчинити певні дії залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд встановив, що договори дарування від 10.10.2013 та 29.11.2013 відповідають вимогам закону, нотаріально посвідчені, сторони договорів у присутності нотаріуса підтвердили свої наміри, розуміння своїх дій та їх добровільність.

Чоловік дарувальника позивач ОСОБА_2 дав згоду на дарування нерухомого майна.

В установленому законом порядку, право власності обдарованої зареєстровано у Державному реєстрі речових прав.

Крім цього, судом встановлено, що після укладення оспорюваних договорів відповідач прийняла нерухоме майно в натурі та використовувала його, укладала договори оренди нежитлових приміщень, розробляла технічну документацію щодо них тощо.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивачі не довели, що відповідач, як другий учасник оспорюваних правочинів не мала на меті настання реальних юридичних наслідків за договорами дарування.

Зазначений висновок суду зроблений з аналізу обставин справи та правових висновків Верховного Суду викладених у постанові від 14.02.2018 (справа № 379/1256/15-ц) та від 08.02.2018 (справа № 756/9955/16-ц), де Верховний Суд вказав, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Отже, враховуючи, що відповідач заперечує вчинення з її боку фіктивного правочину, після укладення договорів дарування виконала договір, прийняла майно та вчиняла дії по його утриманню та використанню, тому відсутні підстави для визнання договорів фіктивними, у зв`язку з чим у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням місцевого суду його в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду оскаржила ОСОБА_1 та посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального та процесуального права прохала скасувати судове рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що місцевим судом не було враховано обставини справи, що підтверджені належними доказами, які вказують факт того, що оспорювані договори дарування нерухомого майна містять ознаки фіктивності, оскільки не були спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків і жодних дій на їх виконання сторонами не вчинялось.

Зокрема, місцевий суд не надав належної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, зокрема договорам позики та борговим розпискам про отримання ОСОБА_1 грошей в борг для фінансування ремонтно-будівельних робіт у нежитлових приміщеннях по пр-ту Гагаріна, 2 та АДРЕСА_2 , а також договорам на виконання ремонтно-будівельних робіт у вказаних нежитлових приміщеннях укладених між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_7 , актам виконаних робіт, та документам, що підтверджують оплату виконаних робіт ОСОБА_1 , датованих після укладення оспорюваних договорів.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 року №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Протоколом розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 30 травня 2022 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Кузнєцова О.Ю. судді: Гальонкін С.А., Хіль Л.М.

Ухвалами Полтавського апеляційного суду від 03 червня 2022 року дану цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 10.10.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1263 (т. 1 а.с. 28).

За умовами договору, ОСОБА_1 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_3 прийняла у власність нежитлові приміщення 1-го поверху № 18-:-26 загальною площею 136,3 кв.м., які розташовані у житловому будинку літ. «А-5» за адресою: АДРЕСА_1 .

Нежитлові приміщення, що відчужуються, належать ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору № 4953-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень, орендованих фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н.В. 11.02.2013 року, реєстровий № 233.

Дар сторони оцінюють у суму 206843 грн.

Згідно звіту про оцінку нерухомого майна у стислій формі, виконаного ФОП ОСОБА_7 08.10.2013 року вартість вказаних нежитлових приміщень становить 206843 грн.

Згода на дарування вказаних нежитлових приміщень надана чоловіком дарувальника ОСОБА_2 , справжність підпису якого на відповідній заяві засвідчив приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Звєрєв А.М. 10.10.2013 року, реєстровий № 1262.

У пункті 6 договору дарування вказано, що сторони у присутності нотаріуса підтверджують, що на час укладення договору вони усвідомлюють наслідки і розуміють значення своїх дій, підтверджують свої наміри та керують ними, мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; не визнані судом недієздатними або обмеженими у дієздатності; їх не примушували укласти цей договір на вкрай невигідних для них умовах під впливом тяжкої обставини; уклали цей договір не під впливом помилки, обману або насильства; уклали цей договір без наміру приховати інші угоди (дії), цей договір не є фiктивним або удаваним та не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб.

Сторони стверджують, що ніяких підстав для визнання в майбутньому цього правочину недійсним не має. Цей договір підписується сторонами добровільно, зміст статей законодавства, які зазначені у договорі сторонам відомі та зрозумілі.

Право власності на нежитлові приміщення, що даруються, переходить до ОСОБА_3 з моменту передачі дарунка, про що буде свідчити одержання останньою цього договору після його нотаріального посвідчення (п. 9 договору).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 219487124 від 07.08.2020 року, ОСОБА_3 на праві приватної власності належать нежитлові приміщення 1-го поверху № 18-:-26 загальною площею 136,2 кв.м., які розташовані у житловому будинку літ «А-5» за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою для реєстрації права власності зазначено договір дарування, серія та номер: 1263, виданий 10.10.2013 року, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Звєрєв А.М. (т. 1 а.с. 30-34).

29.11.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1527 (т. 1 а.с. 29).

За умовами договору, ОСОБА_1 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_3 прийняла у власність нежитлові приміщення першого поверху № І, 1-11а, 1-11б, 1-13а, 1-14б, 1-14в, 1-14г, 1-14д, 1-14е, 1-14ж, які розташовані у житловому будинку літ. «А-4» загальною площею 122,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .

Нежитлові приміщення, що відчужуються, належать ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору № 5039-B-C купівлі-продажу нежитлових приміщень, орендованих фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н.В. 18.10.2013 року, реєстровий № 3057.

Дар сторони оцінюють у суму 119455 грн.

Згідно звіту про оцінку нерухомого майна у стислій формі, виконаного ФОП ОСОБА_7 30.10.2013 року вартість вказаних нежитлових приміщень становить 119455 грн.

Згода на дарування вказаних нежитлових приміщень надана чоловіком дарувальника ОСОБА_2 , справжність підпису якого на відповідній заяві засвідчив приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Звєрєв А.М. 29.11.2013 року, реєстровий № 1526.

У пункті 6 договору дарування вказано, що сторони у присутності нотаріуса підтверджують, що на час укладення договору вони усвідомлюють наслідки і розуміють значення своїх дій, підтверджують свої наміри та керують ними, мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; не визнані судом недієздатними або обмеженими у дієздатності; їх не примушували укласти цей договір на вкрай невигідних для них умовах під впливом тяжкої обставини; уклали цей договір не під впливом помилки, обману або насильства; уклали цей договір без наміру приховати інші угоди (дії), цей договір не є фiктивним або удаваним та не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб.

Сторони стверджують, що ніяких підстав для визнання в майбутньому цього правочину недійсним не має. Цей договір підписується сторонами добровільно, зміст статей законодавства, які зазначені у договорі сторонам відомі та зрозумілі.

Право власності на нежитлові приміщення, що даруються, переходить до ОСОБА_3 з моменту передачі дарунка, про що буде свідчити одержання останньою цього договору після його нотаріального посвідчення (п. 9 договору).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 219487124 від 07.08.2020 року, ОСОБА_3 на праві приватної власності належать нежитлові приміщення першого поверху № І, 1-11а, 1-11б, 1-13а, 1-14б, 1-14в, 1-14г, 1-14д, 1-14е, 1-14ж, які розташовані у житловому будинку літ. «А-4» загальною площею 122,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 . Підставою для реєстрації права власності зазначено договір дарування, серія та номер: 1527, виданий 29.11.2013 року, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Звєрєв А.М. (т. 1 а.с. 30-34).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 травня 2020 у справі № 468/1736/17-ц (провадження № 61-47845св18) зроблено висновок, що «для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі№ 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі№ 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України».

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки, що є головною обставиною, яка підлягає встановленню у даному спорі.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Встановлено, що спірні нежитлові приміщення, що знаходяться в житлових будинках за адресами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , на підставі договорів дарування перейшли у володіння ОСОБА_3 , яка у встановленому законом порядку зареєструвала право власності на подароване їй нерухоме майно (т. 1 а.с. 30-34).

Доказами прийняття ОСОБА_3 та реального настання обумовлених договорами дарування наслідків є також наявні в матеріалах справи договори оренди нежитлових приміщень, а також додаткові угоди до них, і акти приймання-передачі нежитлових приміщень та іншого обладнання, що передаються в оренду, які укладались у 2017 - 2019 роках між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ексіст Автомотів» (А.Б.С. Україна), Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_8 , Товариством з обмеженою відповідальністю «Укртрейд-Експо», Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9 , за умовами яких, останнім надавались в оренду нежитлові приміщення, що належать ОСОБА_3 та розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , (т. 1 а.с. 70-80; т. 2 а.с. 65-76; 82-92; 93-123; 159-162; 163-175; 177-183).

Окрім того, за замовленням ОСОБА_3 здійснювалася розробка технічної документації спірних нежитлових приміщень, зокрема щодо їх забезпечення тепло-, водо- та електропостачанням (т. 2 а.с. 27-64, 124, 126-129, 130-133, 134-136, 137-143, 144-154).

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що зазначені правочини були укладенні ОСОБА_3 для забезпечення використання нежитлових приміщень, отриманих за договором дарування від 10.10.2013 та 29.11.2013, та доводять фактичну передачу їй приміщень у користування.

Доводи ОСОБА_1 про наявність у неї боргових зобов`язань, факт здійснення за її кошти ремонтних робіт у спірних нежитлових приміщеннях та перерахунок відповідачкою на картковий рахунок ОСОБА_5 платежів, призначенням одного з яких вказано «оренда Молочна, 20», не спростовує факт прийняття одбарованою нерухомого майна та настання юридичних наслідків за оспорюваними договорами дарування.

Отже, позивачі не довели суду відсутність в учасників оспорюваних правочинів наміру створити юридичні наслідки, з якими закон пов`язує можливість вважати їх фіктивними, та, як наслідок визнати недійсними.

Оскільки передбачені оспорюваними договорами дарування правові наслідки дійсно настали, сторони цього договору вчинили всі передбачені договором дії, виконали його, а позивачі не довели належними і допустимими доказами, фіктивності договорів дарування у зв`язку із відсутністю головної ознаки фіктивного правочину - відсутності наміру створити правові наслідки, обумовлені спірним договором дарування, так як подальші дії сторін правочину свідчили про його виконання в натурі, тому суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання такого правочину недійсним з підстав фіктивності.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, суд першої інстанції при ухваленні рішення, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінив наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, та надав належне обгрунтування правовідносинам, які склалися між сторонами. Доводи апеляційної скарги, щодо відхилення судом першої інстанції без належної мотивації всіх обставин, на які посилається ОСОБА_10 , колегія суддів відхиляє, оскільки вони не впливають на правильне вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, правильно застосував норми процесуального права та постановив рішення, яке відповідає закону, тому підстави для задоволення даної апеляційної скарги відсутні.

Отже, враховуючи вищевказане, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 376, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді: С.А. Гальонкін

Л.М. Хіль