Справа №498/110/22
Провадження по справі №2/498/98/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

15 вересня 2022 року смт. Велика Михайлівка Одеська область

Великомихайлівський районний суд Одеської області у складі:

головуючої судді Ткачук О.Л.

за участю: секретаря судового засідання Поліщук А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Велика Михайлівка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання нечинною та скасування постанови слідчого про арешт майна та скасування арешту майна, накладеного під час досудового розслідування

В С Т А Н О В И В :

08 лютого 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Одеської обласної прокуратури, у якому просить визнати не чинною та скасувати постанову старшого слідчого Гончар І.А. слідчого відділу прокуратури Одеської області від 02.03.2009 року про накладення арешту на майно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в чому б воно не виражалось та де б не знаходилось. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 06.12.2008 року прокуратурою Одеської області (правонаступник Одеська обласна прокуратура) порушена кримінальна справа № 23 відносно ОСОБА_2 за ч.3 ст. 190, ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 27 с. 15 ч. 1 ст. 369 КК України, ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 190 КК України та ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 191 КК України. Під час розслідування кримінальної справи 02.03.2009 року старший слідчій слідчого відділу прокуратури Одеської області Гончар І.А. прийняв постанову на накладення арешту на все майно ОСОБА_1 . Зазначена постанова і на теперішній час є дійсною, відомості про накладення арешту на все майно ОСОБА_1 обліковуються в реєстрі прав власності на нерухоме майно. Зазначені обставини підтверджуються копією постанови про накладення арешту та відомостями з відповідного реєстру. Вказує, що вищевказане кримінальне провадження закрите та після його закриття він звертався до прокуратури з проханням скасувати накладений арешт на все його майно, але йому було рекомендовано звернутися з цього питання до суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою судді Великомихайлівського районного суду Одеської області від 10 лютого 2022 року справа прийнята до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 06.06.2022 року постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті.

15.06.2022 року представником відповідача Одеської обласної прокуратури О.Елісашвілі подано до суду письмові пояснення, в яких остання зазначає, прокурором Одеської області Присяжнюком В.С., на підставі матеріалів попередньої перевірки 06.12.2008 року порушено кримінальну справу № 23 за ч. 2 ст. 368 та ч. 5 ст. 25, ч. 2 ст. 368 КК України (в ред.1960 року).Старшим слідчим прокуратури Одеської області Гончарем І.О. 08.12.2008 року винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 в якості обвинуваченого за скоєння злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 368 КК України (в ред. 1960 року). При цьому, слідчим прокуратури Одеської області Гончарем І.О. у кримінальній справі № 04, відповідно до ст. ст. 125, 126, 130 КПК України (в редакції 1960 року) 02.03.2009 року винесено постанову про накладення арешту на майно ОСОБА_1 , у чому б воно не виражалось, і де б не знаходилось.У зв`язку із прийняттям нового Кримінального процесуального кодексу України, на підставі матеріалів кримінальної справи № 04 прокуратурою Одеської області 10.08.2017 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001075 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 364 КК України. За результатами досудового розслідування 31.03.2021 року слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження за № 0001075 від 10.08.2017 за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 364 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.Вивченням законності прийнятого рішення, а також даних ЄРДР встановлено, що відомості щодо осіб, яким пред`являлось обвинувачення у кримінальній справі, розслідуваній за нормами КПК України (у редакції 1960 року), не внесено до ЄРДР, у зв`язку з чим 06.08.2021 року керівництвом Роздільнянської окружної прокуратури постанову слідчого про закриття кримінального провадження скасовано. Разом з цим, окружною прокуратурою усунуто вищевказані недоліки, внесено відповідні відомості до ЄРДР та цього ж дня прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. При закритті кримінального провадження питання щодо скасування арешту на майно ОСОБА_4 , накладеного 02.03.2009 року слідчим прокуратури Одеської області Гончарем І.О., не вирішувалось. Таким чином, ураховуючи, що у кримінальному провадженні прийнято остаточне процесуальне рішення у вигляді закриття кримінального провадження, необхідність у застосуванні заходу забезпечення у виді арешту майна ОСОБА_4 на теперішній час відсутня. Водночас зазначає, що позивач ОСОБА_1 звернувся у цій справі з вимогами про визнання нечинною та скасування постанови слідчого про накладення арешту на майно, тобто обрав невірний спосіб захисту свого права власності на майно. Тому просить врахувати обставини викладені у поясненні та прийняти законне та обґрунтоване рішення у справі.

Ухвалою суду від 22 червня 2022 року постановлено повернутись до розгляду справи в підготовчому провадженні зі стадії підготовчого судового засідання, надано позивачу строк для надання уточнень позовних вимог.

14.07.2022 року ОСОБА_1 подано уточнену позовну заяву, в якій позивач просить визнати нечинною та скасувати постанову старшого слідчого слідчого відділу прокуратури Одеської області від 02.03.2009 р. про накладення арешту на майно ОСОБА_1 та скасувати накладений арешт на його майно, в чому б воно не виражалось та де б не знаходилось, посилаючись на обставини викладені в уточненому позові.

14.07.2022 року ухвалою Великомихайлівського районного суду Одеської області за клопотанням представника відповідача постановлено відкласти проведення підготовчого засідання по розгляду справи.

Ухвалою Великомихайлівського районного суду Одеської області від 31 серпня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач в судове засідання не з`явився, від нього на адресу суду надійшла заява, в якій він просить провести судове засідання без його участі. Уточнений позов підтримує та наполягає на його задоволенні.

Представник відповідача Роздільнянської окружної прокуратури у дане судове засідання не з`явилася, однак в матеріалах наявна заява від останньої, з якої вбачається, що відповідач підтримує подані ними пояснення у повному обсязі та просить розгляд вказаної справи провести без її участі.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист у виді незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (Bezymyannaya v. Russia) (заява № 21851/03) ЄСПЛ констатував порушення «самої суті права заявника на доступ до суду», а отже, порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, яка є частиною національного законодавства України, вказавши, що «заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони».

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Окрім наведеного, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами.

У статті 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV«Про міжнародне приватне право». Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється за правилами іншого судочинства.

У контексті зазначеної норми процесуального права здійснення розгляду справ за правилами іншого виду судочинства означає наявність у законодавстві чітко й однозначно сформульованих підстав і порядку вирішення відповідних правових питань судом іншої юрисдикції, що дає заінтересованій особі обґрунтовані підстави розраховувати на вирішення ним спору по суті.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що постановою старшого слідчого відділу прокуратури Одеської області б/н від 02 березня 2009 року в межах розгляду кримінальної справи №04 було накладено арешт на належне ОСОБА_1 майно в чому б воно не виражалось та де б не знаходилось.

З відомостей з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, вбачається, що на підставі постанови старшого слідчого відділу прокуратури Одеської області про накладення арешту на майно б/н від 02 березня 2009 року, на все нерухоме майно, належне ОСОБА_1 накладено арешт (тип обтяження: арешт нерухомого майна; реєстраційний номер: 8552772; зареєстровано: 17.03.2009 16:37:21 за №8552772 реєстратором: Великомихайлівська районна державна нотаріальна контора, 67100, Одеська обл.., Великомихайлівський р., смт.Велика Михайлівка, вул. Пушкіна 2-б, (04859) 2-12-83; підстава обтяження: Постанова, б/н, 02.03.2009, Старший слідчий слідчого відділу прокуратури Одеської області; об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно; власник: ОСОБА_1 ; заявник: Великомихайлівська ДНК).

На підставі матеріалів кримінальної справи № 04 прокуратурою Одеської області 10.08.2017 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001075 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 364 КК України.

31.03.2021 року за результатами досудового розслідування слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження за № 0001075 від 10.08.2017 за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 364 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

06.08.2021 року керівництвом Роздільнянської окружної прокуратури постанову слідчого про закриття кримінального провадження скасовано.

Постановою прокурора Роздільнянської окружної прокуратури Арікової Ю.В. від 06.08.2021 року, постановлено:закрити кримінальне провадження №0001075 від 10.08.2017 за обвинуваченням ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч 1 ст. 369 КК України та за обвинуваченням ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. Відомості про закриття кримінального провадження № 0001075 від 10.08.2017 внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року.

Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.

Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.

Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства КПК України 1960 року не встановлював.

Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, вирішення питання про припинення втручання у право власності ОСОБА_1 шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права.

Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України 1960 року не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком.

Проте кримінальну справу, в межах якої на майно ОСОБА_1 накладено арешт, закрито на стадії досудового слідства, після неодноразових повернень справи судом на додаткове розслідування.

Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій органом досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає.

Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Таким чином, вирішення порушеного позивачем питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства у зв`язку з відсутністю складу злочину, тобто з реабілітуючої підстави.

Для відновлення справи необхідним є скасування процесуальних рішень, якими держава в особі уповноважених органів відмовилася від кримінального переслідування ОСОБА_1 . Початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинності поведінки позивача і таким чином призведе до погіршення його правового становища. Означений спосіб розв`язання порушеного ОСОБА_1 , питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту його прав та законних інтересів.

Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року).

ОСОБА_1 пред`являє позов не у зв`язку з завданням йому матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження його права власності рішенням слідчого.

Однак нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра більше дванадцяти років потерпає від свавільного втручання у право власності, гарантоване Конвенцією і Конституцією України, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, котра зазнає негативних наслідків не лише від помилки представника влади, а й від перешкод у отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває у стані невизначеності непередбачувано тривалий час.

Разом із тим, кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість.

Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.

Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13.

У наведеній постанові закріплено правовий орієнтир, відповідно до якого в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви на правильність арешту майна. До цього ж зводяться і роз`яснення, надані Верховним Судом України у пункті четвертому постанови Пленуму від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису».

Таким чином, судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.

Разом із тим, скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин, тому позовні вимоги в частині визнання нечинною та скасування постанови слідчого про арешт майна задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного вище, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання нечинною та скасування постанови слідчого про арешт майна та скасування арешту майна, накладеного під час досудового розслідування підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 12, 81, 263 -265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання нечинною та скасування постанови слідчого про арешт майна та скасування арешту майна, накладеного під час досудового розслідування задовольнити частково.

Припинити обтяження, а саме арешт, що зареєстрований на підставі постанови старшого слідчого відділу прокуратури Одеської області про накладення арешту на майно б/н від 02 березня 2009 року, на все нерухоме майно, належне ОСОБА_1 , (тип обтяження: арешт нерухомого майна; реєстраційний номер: 8552772; зареєстровано: 17.03.2009 16:37:21 за №8552772 реєстратором: Великомихайлівська районна державна нотаріальна контора, 67100, Одеська обл.., Великомихайлівський р., смт.Велика Михайлівка, вул. Пушкіна 2-б, (04859) 2-12-83; підстава обтяження: Постанова, б/н, 02.03.2009, Старший слідчий слідчого відділу прокуратури Одеської області; об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно; власник: ОСОБА_1 ; заявник: Великомихайлівська ДНК).

В позовних вимогах про визнання нечинною та скасування постанови слідчого про арешт майна відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (місце проживання (перебування), зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Одеська обласна прокуратура, (код ЄДРПОУ 03528552), місцезнаходження: вул. Пушкінська, 3 м.Одеса-26, 65026.

Повне рішення складено 23 вересня 2022 року.

Суддя О.Л.Ткачук