Справа№938/12/22
Провадження № 2/938/67/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2022 року селище Верховина

Верховинський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Джуса Р.В.,

за участю: секретаря судових засідань Мартищук Н.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом: ОСОБА_1 ,

до відповідача №1: ОСОБА_2 ,

до відповідача №2: ОСОБА_3 ,

про відшкодування збитків заподіяних забезпеченням позову,

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача №1: Рашковська Л.О.- представник;

від відповідача №2: Рашковська Л.О.- представник;

Обставини справи.

ОСОБА_1 звернувся до верховинського районного суду Івано-Франківської області з позовом до відповідача №1: ОСОБА_2 , відповідача №2: ОСОБА_3 про відшкодування збитків заподіяних забезпеченням позову.

Ухвалою суду від 03.03.2022 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено розгляд справи на 29.03.2022 зі стадії підготовчого засідання.

Подальший хід розгляду справи викладено в ухвалах суду.

Зокрема ухвалою від 28.04.2022 суд продовжив строк підготовчого провадження у справі та відклав підготовче засідання на 18.05.2022.

В підготовчому засіданні 18.05.2022 розгляд справи відкладався на 07.06.2022 у зв`язку із неявкою позивача та його представника а також за клопотанням представника відповідача №2 для надання їй можливості ознайомитись із матеріалами справи.

Ухвалою від 07.06.2022 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до розгляду по суті в судовому засіданні на 29.06.2022.

В судове засідання 29.06.2022 з`явились представник позивача та представник відповідачів, надали пояснення по суті спору.

Представник позивача в наданих поясненнях звернув увагу на те, що на розгляді у Верховному суді перебуває заява ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову накладених ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 13.08.2020. Для надання представнику позивача можливості подати рішення Верховного суду, ухвалене за результатами розгляду заяви позивача про скасування заходів забезпечення позову, в судовому засіданні оголошувалась перерва до 20.07.2022.

В судове засідання 20.07.2022 з`явився представник відповідачів. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із тим, що заява ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову призначена Верховним судом до розгляду на 20.07.2022.

У зв`язку із неявкою представника позивача, розгляд справи було відкладено на 18.08.2022.

В судове засідання 18.08.2022 учасники справи не з`явились. Представник позивача на електронну адресу суду надіслав заяву, в якій просив розгляд справи відкласти, у зв`язку з тим, що на даний час Верховним судом розглядається заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткової постанови у справі №340/236/17 про скасування заходів забезпечення позову, і розгляд заяви призначено на 24.08.2022. Позивач також не з`явився в судове засідання, про дату, час ста місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення №639. Відповідачі причин неявки не повідомили.

У зв`язку із неявкою представників сторін, розгляд справи було відкладено на 20.09.2022.

В судове засідання 20.09.2022 з`явився представник відповідачів. Позивач в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, про дату, час ста місце розгляду справи був повідомлений у встановленому процесуальним законом порядку. Представник позивача в судове засідання також в черговий раз не з`явився, на електронну адресу суду подав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із тим, що 31.08.2022 Верховним судом розглянуто та задоволено заяву ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову у справі №340/236/17, однак відповідне рішення Верховного суду на адресу ОСОБА_1 ще не надходило.

Представник відповідачів заперечив проти відкладення розгляду справи, оскільки представник позивача вже вкотре не з`явився до суду без поважних причин. Також представник відповідачів зазначив, що на його думку, відповідне рішення Верховного суду, ухвалене за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову у справі №340/236/17, може бути долучене до справи судом, оскільки таке наявне у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Відповідно до положень п.2 ч.3 ст. 223 ЦПК України, законодавець визначив, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

За таких обставин суд дійшов висновку про можливість завершення розгляду справи без участі позивача та його представника.

Разом з тим, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, судом отримано з Єдиного державного реєстру судових рішень та долучено до справи копію ухвали Верховного суду від 31.08.2022 у справі №340/236/17 за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову у справі №340/236/17.

В судовому засіданні 20.09.2022 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Правова позиція позивача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач ОСОБА_1 посилається на те, що у травні 2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до нього та інших осіб про визнання незаконним і скасування державного акту на право власності на земельну ділянку. Свої позовні вимоги вони обґрунтовували тим, що вони є користувачами земельних ділянок у селах Чорна Річка і Голови Верховинського району Івано-Франківської області, та на їх думку в межі його земельної ділянки площею 0,5657 га для ведення особистого селянського господарства у селі Чорна Річка Верховинського району Івано-Франківської області, право власності на яку підтверджується державним актом від 30 березня 2012 року, входять частини їх земельних ділянок, зокрема: ОСОБА_6 - 0,15 га., ОСОБА_7 - 0,2657 га., ОСОБА_2 - 0,10 га та кормосклад ОСОБА_4 а також дорога комунального користування, яка проходить до господарств ОСОБА_2 і ОСОБА_4 у присілку Костівський с Чорна Річка.

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2018 року позов ОСОБА_4 і ОСОБА_2 задоволено частково. Скасовано державний акт на право власності, виданий 30 березня 2012 року. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. 16 липня 2018 року Івано-Франківський апеляційний суд ухвалив постанову, якою залишив рішення суду першої інстанції в силі. Однак, 06 березня 2020 року Верховний Суд ухвалив постанову, якою скасував постанову апеляційного суду і направив справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

16 липня 2020 року ОСОБА_3 і ОСОБА_2 звернулися до суду з заявою про забезпечення позову.

13 серпня 2020 року Івано-Франківським апеляційним судом вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії щодо відчуженні чи поділу земельних ділянок, кадастрові номери :03:001:0021 та :03:001:0022, які знаходяться в с.Чорна Річка Голівської с/р Верховинського району та перебувають у власності ОСОБА_8

17 серпня 2020 року Івано-Франківським апеляційним судом ухвалено постанову, якою частково скасовано рішення суду першої інстанції, однак залишено в силі в частині скасування державного акту.

20 жовтня 2021 року Верховний Суд скасував рішення Верховинського районного суду від 19.04.2018р. і постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 17.08.2020р. і ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку.

При цьому, позивач посилається на те, що Верховний суд вказав на відсутність допустимих доказів щодо незаконності оспорюваного державного акта.

Позивач вважає, що за таких обставин він впродовж тривалого часу саме з ініціативи відповідачів був безпідставно обмежений у праві розпоряджатися і користуватися майном, яке належить йому на праві власності, внаслідок чого йому було спричинено моральні збитки, а саме моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазначив у зв`язку із накладенням на нього обмежень, приниженні його честі і гідності, а також ділової репутації.

Виходячи із змісту накладеного на нього обмеження, щодо розпорядження власним майном, тривалістю такого обмеження та наслідків, позивач оцінює моральні збитки в розмірі 90 000,00грн.

Вважає, що відповідні моральні збитки підлягають до стягнення на підставі положень ст.159 ЦПК України, солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки саме за їх заявою було вжито судом заходи забезпечення позову.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просить суд їх задовільнити з підстав наведених у позовній заяві та стягнути солідарно із відповідачів 90 000,00грн збитків заподіяних забезпеченням позову. Додатково зазначив, що позивач починаючи із серпня 2020 року по даний час позбавлений можливості вільно розпоряджатися належними йому земельними ділянками, що спричинило йому моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, приниженні його честі, гідності, ділової репутації. Звернув увагу на те, що село ОСОБА_9 у якому проживає його довіритель, є невеликим, він постійно відчував моральний тиск та душевні страждання, постійні переживання, оскільки у очах односельчан він виглядав порушником закону.

Також представник на запитання суду зазначив, що земельні ділянки використовувались позивачем за цільовим призначенням, а саме для сінокосіння, і заборони використовувати їх за цим призначенням, згідно вжитих заходів забезпечення позову, не було.

Правова позиція відповідачів.

Відповідачі не скористались своїм процесуальним правом, письмового відзиву на позов не подали. В усних поясненнях наданих в судовому засіданні представник відповідачів позовні вимоги заперечила в повному обсязі. Посилається на те, що її довірителі звертались у 2017 році з позовом до ОСОБА_1 оскільки вважали, що їх право порушено. Вважає, що жодних доказів про те, що їх процесуальна поведінка з приводу подання такого позову була неналежною, позивачем не надано, а вжиті судом заходи забезпечення позову не перешкоджали позивачу використовувати земельні ділянки за призначенням. Сама ухвала про забезпечення позову, позивачем не оскаржувалась.

Також представник відповідачів вважає, що ст.159 ЦПК України передбачає відшкодування збитків а не моральної шкоди, і вказані поняття не є тотожними. Натомість позивач просить стягнути моральну шкоду, а не збитки. В той же час, представник вважає, що позивачем не надано жодних доказів, що він отримав моральну шкоду.

Фактичні обставини встановлені судом.

Згідно ухвали Івано Франківського апеляційного суду від 13.08.2020 у справі №340/236/17, апеляційним судом було частково задоволено заяву представника ОСОБА_3 - ОСОБА_10 та ОСОБА_2 про забезпечення позову та вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії щодо відчуження чи поділу земельних ділянок, кадастрові номери :03:001:0021 та :03:001:0022, які знаходяться в селі Чорна Річка Голівської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області та перебувають у власності ОСОБА_1 .

Івано-Франківським апеляційним судом було встановлено, що у травні 2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 і ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Голівської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області, Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування державного акту на право власності на земельну ділянку.

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2018 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_4 задоволено частково. Скасовано державний акт на право приватної власті, виданий 30 березня 2012 року ОСОБА_1 на підставі рішення Голівської сільської ради від 30 грудня 2009 року, на земельну ділянку площею 0,5657 га для ведення особистого селянського господарства в селі Чорна Річка. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Постановою апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 липня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Верховинського районного суду від 19 квітня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2020 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 . Скасовано постанову апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 липня 2018 року в частині вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_2 до ОСОБА_11 , Голівської сільської ради, ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання незаконним і скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 27 березня 2020 року справу за апеляційною скаргою було призначено до розгляду.

16 липня 2020 року представник ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подали заяву про забезпечення позову шляхом накладення заборони вчиняти будь-які дії щодо відчуження чи поділу земельних ділянок, кадастрові номери :01:001:0359, :03:001:0021 та :03:001:0022, які знаходяться в селі Чорна Річка Голівської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області та перебувають у власності ОСОБА_1 , що мешкає в с.Чорна Річка Голівської сільської ради Верховинського району. Заяву обґрунтовували тим, що відповідач ОСОБА_1 надав суду інформацію про те, що під час знаходження справи на розгляді в касаційній інстанції, після постановлення Верховним Судом 27 серпня 2018 року ухвали про відкриття касаційного провадження та зупинення дії рішення Верховинського районного суду від 19 квітня 2018 року, ним було здійснено поділ земельної ділянки, право власності на яку оскаржується, на дві частини та присвоєно цим ділянкам нові кадастрові номери :03:001:0021 та :03:001:0022, відповідно. Відповідач, незважаючи на відсутність кінцевого рішення у справі, вже здійснив дії, які можуть утруднити виконання рішення суду, у випадку задоволення позову. І подальші дії щодо поділу, відчуження або передачі спірної земельної ділянки або її частини іншим особам, можуть утруднити або взагалі унеможливити виконання рішення суду, якщо воно буде постановлене на користь позивача.

Вживаючи заходів забезпечення позову, Івано-Франківський апеляційний суд виходив з того, що предметом спору у відповідній справі було визнання незаконним і скасування державного акту на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0359, однак на той час земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0359 була поділена на дві ділянки, яким присвоєно кадастрові номери: :03:001:0021 та :03:001:0022, що підтверджувалось витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Суд дійшов висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до подальшого відчуження чи поділу земельних ділянок ОСОБА_1 , що, в свою чергу, ускладнить виконання рішення суду, а спосіб забезпечення позову, передбачений пунктом 2 частини першої статті 150 ЦПК України, а саме заборона вчиняти будь-які дії щодо відчуження чи поділу земельних ділянок, кадастрові номери :03:001:0021 та :03:001:0022, які знаходяться в селі Чорна Річка Голівської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області та перебувають у власності ОСОБА_1 , є співмірним із заявленими вимогами.

Постановою Верховного суду від 20.10.2021 у справі №340/236/17, касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Верховинського районного суду від 19 квітня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 17 серпня 2020 року в частині вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку відмовлено.

В ході розгляду справи, Верховним судом було встановлено, що у травні 2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Голівської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області (далі Голівська сільська рада), Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області (далі ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області), ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування державного акта на право власності на земельну ділянку.

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2018 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_4 задоволено частково, а саме скасовано державний акт на право приватної власті, виданий 30 березня 2012 року ОСОБА_1 на підставі рішення Голівської сільської ради від 30 грудня 2009 року, на земельну ділянку, площею 0,5657 га, для ведення особистого селянського господарства в селі Чорна Річка. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що через приватизовану ОСОБА_1 земельну ділянку проходить комунальна під`їзна дорога, якою користуються ОСОБА_4 та ОСОБА_2 для під`їзду до своїх будинковолодінь та земельних ділянок, що є підставою для скасування оспорюваного державного акта на право власності на землю. Інші вимоги суд визнав необґрунтованими, зазначивши, що позивачі не довели, що межі земельної ділянки відповідача накладаються на межі земельних ділянок, які перебувають у їхньому користуванні. Суд зазначив, що позовна давність не пропущена, оскільки позивачам стало відомо про наявність державного акта лише у квітні 2016 року.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 17 серпня 2020 року рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2018 року в частині задоволення вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення Верховинського районного суду від 19 квітня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 17 серпня 2020 року в частині вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про скасування державного акта , Верховний суд виходив з того, що:

-задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій послалися на довідку Голівської сільської ради від 02 серпня 2017 року № 172 та на акт-абрис від 08 лютого 2017 року, проте зазначені документи не є допустимими доказами, які підтверджують факт проходження через земельну ділянку відповідача дороги загального користування сільської під`їзної дороги до присілку Костівський, а тому не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог. Суди встановили, що генеральний план забудови села Чорна Річка не виготовлений, а тому при видачі відповідачу державного акта на спірну земельну ділянку права позивача ОСОБА_2 не були порушені, оскільки на момент передачі ділянки в її межах будь-яким документом місцева дорога не затверджувалася та не проектувалася, а отже, відсутні допустимі докази незаконності видачі оспорюваного державного акта.

- суди попередніх інстанцій як на доказ доведеності позову помилково послалися на висновок судового експерта Худака М.Я. від 15 січня 2018 року, оскільки зазначений висновок містить відомості лише про фактичне розташування проїзної дороги на території земельної ділянки відповідача, але не підтверджує правовий статус проїзду як дороги у правовому значенні.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_2 є безпідставним та задоволенню не підлягає, оскільки встановлено, що видачею ОСОБА_1 державного акта на право приватної власності на земельну ділянку вимоги закону як і права позивача не порушені.

Також Верховний суд зазначив, що оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанції оскаржувалось тільки в частині задоволених вимог ОСОБА_2 , то в іншій частині рішення судів не переглядалось.

Ухвалою Верховного суду від 31.08.2022 у справі №340/236/17 задоволено заяву ОСОБА_1 , та скасовано заходи забезпечення позову у справі № 340/236/17, вжиті ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 серпня 2020 року, а саме: заборону ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії щодо відчуження чи поділу земельних ділянок, кадастрові номери :03:001:0021 та :03:001:0022, які знаходяться в с. Чорна Річка Верховинського району та перебувають у власності ОСОБА_1 .

При постановленні даної ухвали, Верховний суд виходив з того, що постановою Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову, яка набрала чинності з моменту її прийняття, то наявні підстави для скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 серпня 2020 року, оскільки підстава і потреба у забезпеченні позову відпала.

Позивач вважає, що він в період дії заходів забезпечення позову, був безпідставно обмежений у праві розпоряджатися і користуватися майном, яке належить йому на праві власності, внаслідок чого йому було спричинено моральні збитки, а саме моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, приниженні його честі і гідності, ділової репутації. Моральну шкоду він оцінює в розмірі 90 000,00грн та просить стягнути таку в силу положень ст.159 ЦПК України солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки саме за їх заявою було вжито судом заходи забезпечення позову.

Оцінка суду.

Предметом позову у даній справі є вимоги про відшкодування збитків спричинених застосуванням заходів забезпечення позову.

Відповідні правовідносини врегульовані положеннями Цивільного кодексу України та Цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до положень частин першої, другої та третьої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Отже, відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною 1 цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Статтею 159 ЦПК України визначено, що у випадку закриття провадження або залишення позовної заяви без розгляду з інших, ніж зазначені у частині першій статті 155 цього Кодексу підстав або у випадку ухвалення рішення суду (третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу) щодо повної або часткової відмови у задоволенні позову відповідач або інша особа, чиї права або охоронювані законом інтереси порушені внаслідок вжиття заходів забезпечення позову, має право на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживалися.

Відповідно до положень ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 02.03.2021 у справі № 922/1742/20 вказав, що в питанні підстав для відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, спеціальні норми статті 159 ЦПК слід застосовувати у системному тлумаченні із загальними нормами, які регулюють правовідносини щодо відшкодування збитків.

Вирішуючи питання про відшкодування збитків, заявлених на підставі статті 159 ЦПК України (відшкодування збитків, заподіяні забезпеченням позову) судам також слід виходити з такого.

Положеннями статті 13 ЦК України визначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Отже, відшкодування шкоди, заподіяної забезпеченням позову, є способом захисту прав та інтересів і одночасно мірою юридичної відповідальності.

При цьому у всіх правовідносинах з відшкодування шкоди діє презумпція завдавача шкоди.

У зв`язку із цим до предмету доказування у цих правовідносинах, а відповідно до предмету оцінки судом, належать обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, а саме умови і підстави застосування частини першої статті 159 ЦПК України, якими є те, що ризик здійснення процесуальних дій лежить виключно на учасниках спору, при цьому за відповідачем у справі (за основним позовом) закріплено спеціальне право вимагати відшкодування збитків, які йому заподіяні у результаті застосування забезпечення позову.

Скористатися цим правом він може, якщо вимоги позивача (за основним позовом) не будуть задоволені (повністю або частково) судом (третейським судом, міжнародним комерційним арбітражем), у випадку закриття провадження або залишення позовної заяви без розгляду з інших підстав, ніж зазначені у частині першій статті 155 ЦПК України.

При цьому у предмет доказування не входить безумовне встановлення вини особи, яка ініціювала прийняття заходів забезпечення позову.

Право на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, ґрунтуються на прямій вказівці закону (частина перша статті 159 ЦПК України).

Разом з тим, у цій категорії справ принцип вини трансформується через принцип добросовісності. Недодержання принципу добросовісності перетворюється на винну поведінку, так як протиправне порушення суб`єктивних цивільних прав особи є прямим наслідком дій зобов`язаної особи, яка, виходячи з конкретних обставин, могла усвідомлювати характер своїх дій як таких, що можуть завдати шкоди.

Безпідставна відмова у відшкодуванні таких збитків означає відсутність необхідного попереджувального впливу на осіб, які заявили безпідставну вимогу про забезпечення позову.

А тому, до підстав та умов застосування частини першої статті 159 ЦПК України належать: 1) добросовістність/недобросовістність дій особи (Відповідача) при заявленні клопотань про забезпечення позову; 2) зловживання/незловживання правом; 3) підстави відмови (Відповідачу у спірних правовідносинах) у пред`явленому ним позові до Позивача, підстави закриття провадження або залишення позовної заяви без розгляду, чи було зловживання при заявленні клопотання про забезпечення позову.

Отже, підставою цивільно-правової відповідальності особи, яка заявила клопотання про вжиття заходів забезпечення позову, є сам факт заподіяння іншій особі (протилежній стороні у основному спорі) шкоди внаслідок вжиття судом таких заходів. Особливістю такої відповідальності є опосередкований характер завдання шкоди, оскільки самі процесуальні дії, які безпосередньо завдають шкоди, вчиняє суд (накладає арешт та забороняє вчиняти певні дії), однак до відповідальності притягується особа, за ініціативою якої судом були вчиненні такі дії.

При з`ясуванні, чи є доведеним причинний зв`язок між виникненням збитків та вжиттям судом заходів забезпечення позову, підлягають встановленню такі обставини: чи реалізація свого суб`єктивного процесуального права на позов було протиправним, лише з метою завдати шкоди позивачу, так як учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається ( частина перша статті 44 ЦПК України), а до основних засад (принципів) цивільного судочинства віднесено неприпустимість зловживання процесуальними правами (пункт 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Отже, для встановлення причинного зв`язку суду слід з`ясувати протиправність дій відповідача, які повинні передувати настанню збитків, і шкідливі наслідки протиправної поведінки.

У наведених висновках Суд звертається до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в питанні відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, що викладена в постанові від 19.02.2020 у справі № 200/10900/18-ц (провадження № 61-22785 св 19).

Водночас обов`язок доведення позивачем, а відповідно і встановлення судом причинного зв`язку (шляхом з`ясування протиправності дій відповідача, які повинні передувати настанню збитків, і шкідливих наслідків протиправної поведінки), як обов`язкової складової в питанні доведення підстав для відшкодування збитків, має місце як за загальними умовами для відшкодування збитків, так і за особливих підстав, передбачених статтею 159 ЦПК України - у разі відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 лютого 2022 року (справа № 200/10900/18,провадження № 61-1624св21)

Згідно ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Одночасно, у відповідності до положень ст.76 ЦПК України доказування у цивільних справах здійснюється за допомогою визначених засобів доказування, зокрема письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

За змістом положень ЦПК України:

- кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 3 і 4 ст. 12 ЦПК України);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 13 ЦПК України);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України);

- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається із долучених до матеріалів справи ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 13.08.2020, постанови Верховного суду від 20.10.2021 та Ухвали Верховного суду від 31.08.2022 у справі №340/236/17, у травні 2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 і ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Голівської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області, Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування державного акту на право власності на земельну ділянку.

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2018 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_4 задоволено частково. Скасовано державний акт на право приватної власті, виданий 30 березня 2012 року ОСОБА_1 на підставі рішення Голівської сільської ради від 30 грудня 2009 року, на земельну ділянку площею 0,5657 га для ведення особистого селянського господарства в селі Чорна Річка. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вказане рішення суду було залишено без змін постановою апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 липня 2018 року.

Постановою Верховного Суду від 03 березня 2020 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано постанову апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 липня 2018 року в частині вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_2 до ОСОБА_11 , Голівської сільської ради, ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання незаконним і скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи судом апеляційної інстанції, а саме 16 липня 2020 року представник ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подали заяву про забезпечення позову шляхом накладення заборони вчиняти будь-які дії щодо відчуження чи поділу земельних ділянок, кадастрові номери :01:001:0359, :03:001:0021 та :03:001:0022, які знаходяться в селі Чорна Річка Голівської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області та перебувають у власності ОСОБА_1 , що мешкає в с. Чорна Річка Голівської сільської ради Верховинського району.

Згідно ухвали Івано Франківського апеляційного суду від 13.08.2020 у справі №340/236/17, апеляційним судом було частково задоволено заяву представника ОСОБА_3 - ОСОБА_10 та ОСОБА_2 про забезпечення позову та вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії щодо відчуження чи поділу земельних ділянок, кадастрові номери :03:001:0021 та :03:001:0022, які знаходяться в селі Чорна Річка Голівської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області та перебувають у власності ОСОБА_1 .

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 17 серпня 2020 року рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2018 року в частині задоволення вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 20.10.2021 у справі №340/236/17 Касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Верховинського районного суду від 19 квітня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 17 серпня 2020 року в частині вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку скасувати, ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку відмовлено.

Ухвалою Верховного суду від 31.08.2022 у справі №340/236/17 задоволено заяву ОСОБА_1 , та скасовано заходи забезпечення позову у справі № 340/236/17, вжиті ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 серпня 2020 року, а саме: заборону ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії щодо відчуження чи поділу земельних ділянок, кадастрові номери :03:001:0021 та :03:001:0022, які знаходяться в с. Чорна Річка Верховинського району та перебувають у власності ОСОБА_1 .

Позивач вважає, що він в період дії заходів забезпечення позову, був безпідставно обмежений у праві розпоряджатися і користуватися майном, яке належить йому на праві власності, внаслідок чого йому було спричинено моральні збитки, а саме моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, приниженні його честі і гідності. Моральну шкоду він оцінює в розмірі 90 000,00грн та просить стягнути таку в силу положень ст.159 ЦПК України солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки саме за їх заявою було вжито судом заходи забезпечення позову.

Однак, в ході судового розгляду позивачем належними та допустимими доказами не доведено перед судом обставин на які він посилається, що наведеними заходами забезпечення позову йому було заподіяно збитки на відшкодування яких він має право в силу положень ст. 159 ЦПК України.

Як уже зазначалось судом, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до положень статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Однак позивачем не надано належних та достатніх доказів того, що внаслідок вжиття заходів забезпечення позову, згідно яких йому було заборонено вчиняти будь-які дії щодо відчуження чи поділу земельних ділянок, кадастрові номери :03:001:0021 та :03:001:0022, йому було заподіяно будь які матеріальні збитки. Зокрема не доведено, що у зв`язку із застосуванням таких заходів, він поніс чи мусить понести певні матеріальні витрати. Не доведено також, що у зв`язку із такими заходами, він не одержав будь які доходи від використання земельних ділянок, які міг би реально одержати за умови відсутності таких заходів. Позивач не вказує розміру таких матеріальних збитків.

В судовому засіданні, представник позивача зазначив, що в період дії запобіжних заходів, земельні ділянки використовувались позивачем за цільовим призначенням для сінокосіння, і заборони використовувати їх за цим призначенням, згідно вжитих заходів забезпечення позову, не було.

Щодо тверджень позивача про те, що відповідні збитки виявились у заподіяній йому моральній шкоді, яку він оцінює розмірі 90 000,00грн., то такі суд оцінює критично, з огляду на наступне.

Так, згідно аналізу положень ст.159 ЦПК України, на яку посилається позивач, як на підставу свого позову, законодавець визначив, що за наявності певних обставин, особа має право на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову.

Визначення збитків надано у статті 22 ЦК України, системний аналіз якої свідчить, що такі є одним із способів відшкодування саме майнової шкоди та полягають у реальних витратах, які особа понесла чи має понести та доходах які особа могла одержати, однак не одержала.

Натомість визначення моральної шкоди, надано законодавцем у ст. 23 ЦК України, в якій визначено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів , у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна , у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Також у даній нормі зазначено, що така відшкодовується незалежно від майнової шкоди.

Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Слід звернути увагу на те, що законодавцем у ст.16 ЦК України при визначенні способів захисту цивільних прав та інтересів, окремо визначено такі способи захисту, як відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Суд також звертає увагу на те, що позивач, ограновуючи позовні вимоги стверджує, що йому було заподіяно моральну шкоду, яка полягала у душевних стражданнях, приниженні його честі і гідності, ділової репутації. Проте жодних доказів у підтвердження вказаних обставин, суду не надає, не наводить з яких саме критеріїв він виходив при оцінці шкоди.

Не доведено позивачем також того, що поведінка ОСОБА_2 та ОСОБА_3 при звернені з позовом до суду та під час розгляду справи по суті, чи при заявлені клопотання про забезпечення позову була недобросовісною, чи спрямованою безпосередньо на заподіяння збитків позивачу. Такі обставини не встановлені і у процесуальних судових документах, долучених до матеріалів справи.

Як вбачається із ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 13.08.2022, звертаючись із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мотивували її тим, що ОСОБА_1 під час знаходження справи на розгляді в касаційній інстанції, після постановлення Верховним Судом 27 серпня 2018 року ухвали про відкриття касаційного провадження та зупинення дії рішення Верховинського районного суду від 19 квітня 2018 року, здійснив поділ земельної ділянки, право власності на яку оскаржується, на дві частини , що на їх думку у випадку подальшого поділу, відчуження або передачі спірної земельної ділянки або її частини іншим особам, могло утруднити або взагалі унеможливити виконання рішення суду.

Апеляційний суд дійшов висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до подальшого відчуження чи поділу земельних ділянок ОСОБА_1 , що, в свою чергу, ускладнить виконання рішення суду, а спосіб забезпечення позову, передбачений пунктом 2 частини першої статті 150 ЦПК України, а саме заборона вчиняти будь-які дії щодо відчуження чи поділу земельних ділянок, кадастрові номери :03:001:0021 та :03:001:0022, які знаходяться в селі Чорна Річка Голівської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області та перебувають у власності ОСОБА_1 , є співмірним із заявленими вимогами.

Верховний суд скасовуючи заходи забезпечення позову у справі № 340/236/17, виходив з того, що постановою Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову, яка набрала чинності з моменту її прийняття.

З огляду на викладене, беручи до уваги встановлені обставини, враховуючи наведені положення законодавства, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.

Судові витрати.

Згідно положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Оскільки судом відмовлено в задоволенні позову, а тому судові витрати у справі у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України суд покладає на позивача.

Керуючись ст.ст. 10-13, 49, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до відповідача №1: ОСОБА_2 , до відповідача №2: ОСОБА_3 про відшкодування збитків заподіяних забезпеченням позову відмовити.

Витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 992,40грн залишити за позивачем.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: с.Чорна Річка, Верховинський район, Івано-Франківської області; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

відповідач №1: ОСОБА_2 ,місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий;

відповідач №2: ОСОБА_3 , місце проживання: с.Криворівня, Верховинський район, Івано-Франківської області; реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий;

Повний текст рішення складено 28.09.2022.

Суддя Роман ДЖУС