Справа № 194/1941/21
Номер провадження № 2/194/192/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2022 року м.Тернівка

Тернівський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Корягіна В.О.,

за участю секретаря судового засідання Коркіної Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Тернівка Дніпропетровської області в загальному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , діюча в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , діюча в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до Тернівського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку. Позовні вимоги мотивуює тим, що вона з сином та її колишній чоловік ОСОБА_3 і його брат ОСОБА_4 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 . Відповідачі у вказаній квартирі не мешкають більше двох років. Реєстрація відповідачів в квартирі перешкоджає їй та її малолітньому сину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , приватизувати квартиру, оскільки для цього необхідно подати заяви від усіх осіб, які зареєстровані у квартирі до органу приватизації. Фактичне місце проживання відповідачів їй не відомо. Просить позбавити відповідачів права користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття їх з реєстрації місця проживання; стягнути з відповідачів на її користь сплачений нею судовий збір, справу розглядати без її участі, не заперечує проти винесення заочного рішення.

Позивач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином. В позовній заяві просить справу розглядати без її участі, не заперечує проти винесення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином.

Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності приходить до наступних висновків.

Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач не заперечує те, що квартира АДРЕСА_1 є не приватизована, тобто перебуває у комунальній власності.

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні, виданої 23 грудня 2021 року відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Тернівської міської ради, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно акту від 29 грудня 2021 року, складеного виконавчим директором ОСББ «Наша оселя-1» ОСОБА_6 та сусідами, в квартирі АДРЕСА_1 з 01 лютого 2020 року не мешкають ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Квартира перебуває у комунальній власності.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч.ч. 1,2,3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно зі статтею 64 ЖК УРСР (в редакції, яка діяла на час звернення з позовом до суду) члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти, батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР (в редакції, яка діяла на час звернення з позовом до суду) передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР (в редакції, яка діяла на час звернення з позовом до суду) у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

01 серпня 2022 року позивач надала суду клопотання про допит свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , які могли б надати пояснення щодо часу не проживання відповідачів у спірній квартирі та несплату останніми комунальних послуг.

Натомість, вищезазначене клопотання позивача про допит свідків суд не розглядає, оскільки воно подано до суду з порушенням норм ЦПК України, а саме після підготовчого судового засідання, оскільки справа розглядається в загальному провадженні. Крім того, позивач в клопотанні не зазначає, що свідки можуть дати свідчення щодо відсутності поважних причин не проживання відповідачів в спірній квартирі.

Крім того, позивач не з`являється до суду та не забезпечила явку в суд зазначених свідків.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мешкають більше шести місяців без поважних причин за адресою своєї реєстрації та жодного разу не з`явилися протягом цього строку за адресою своєї реєстрації, вибули на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є її процесуальним обов`язком.

На підставі зазначеного суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку.

У зв`язку з відмовою ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог судовий збір відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 19, 76, 77, 81, 131, 141, 247, 258, 264, 265, ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 , діюча в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку, - відмовити.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільно процесуальним Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заява про перегляд цього рішення може бути подана відповідачем в Тернівський міський суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повне судове рішення складено 30 вересня 2022 року.

Головуючий суддя: В.О. Корягін