Номер провадження: 22-ц/813/2272/22
Справа № 2-2120/2003
Головуючий у першій інстанції Целух А.П.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою іі представником ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2003 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_4 , про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

01 липня 2014 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про відновлення втраченого судового провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним та визнання права власності.

Заяву обґрунтовувала тим, що у провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до неї про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним та визнання права власності.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2003 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , та визнано за ОСОБА_3 право власності на цю квартиру.

У подальшому ОСОБА_3 вказану квартиру продала ОСОБА_4 ..

Заявник вказувала на те, що про рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2003 року їй відомо не було і копію зазначеного рішення вона не отримувала.

Вказана цивільна справа згідно обліково-статистичних даних архіву суду зареєстрована в суді у 2003 році, проте в архіві суду першої інстанції не зберіглася, що перешкоджає оскарженню рішення суду.

Статтею 403 ЦПК України встановлено, що втрачене судове провадження у цивільній справі може бути відновлене за заявою осіб, які брали участь у справі, або за ініціативою суду.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила відновити втрачене судове провадження.

Суд першої інстанції, встановивши, що позивач після ухвалення рішення судом першої інстанції продала спірну квартиру ОСОБА_4 , протокольною ухвалою прийнятою у судовому засіданні 29 жовтня 2014 року, залучив до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 ..

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 9 лютого 2015 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Судом відновлено втрачене судове провадження у цивільній справі №2-2120/2003 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. Відновлено такий зміст резолютивної частини рішення суду першої інстанції від 03 лютого 2003 року: «Признать договор купли-продажи недвижимого имущества от 07 февраля 2002 года, согласно которого квартира АДРЕСА_1 , которая принадлежала ОСОБА_5 на основании акта приема-передачи от 15 февраля 1995 года, зарегистрированого в МБТИ г. Одессы 25 апреля 1995 года под №94 под реестром №2738 стр. 57, была приобретена ОСОБА_3 , - действительным. Признать за ОСОБА_3 право собственности на квартиру АДРЕСА_1 ».

19 лютого 2015 року, не погоджуючись з рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2003 року, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила поновити строк на апеляційне оскарження, рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності відмовити.

Справа в апеляційному та касаційному порядку переглядалась неодноразово і останньою ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2017 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті апеляційного провадження на підставі частини третьої статті 297 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній час на вирішення справи апеляційний судом.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд виходив з відсутності поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Постановою Верховного Суду від 24 червня 2020 року по справі №2-2120/2003 касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником - ОСОБА_2 , задоволено. Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2017 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року поновлено ОСОБА_1 строк апеляційного оскарження на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2003 року та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2003 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка подана ОСОБА_2 , просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити в нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності відмовити, посилаючись порушення судом норм процесуального та матеріального права.

На підставі ст. 29 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», на виконання рішень зборів суддів Одеського апеляційного суду від 02.03.2022р. та 16.03.2022р., у зв`язку із введенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., керуючись статтею 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», враховуючи рішення Ради суддів України №9 від 24.02.2022р. та рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022р. щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безперебійного функціонування Одеського апеляційного суду, головою суду видано Розпорядження №1 від 02 березня 2022 року, до якого внесені зміни розпорядженням №2 від 16 березня 2022 року, відповідно до п.п. 3-4 якого:

Зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, підрозділів територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя, розгляд цивільних справ продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони по справі сповіщені належним чином, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 09 вересня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі та відзиві адвоката Подберезської Наталії Валеріївни в інтересах позивача ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

У п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, зазначено, що цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

У статті 48 ЦК УРСР (1963р.), який чинний на момент вирішення спору, зазначено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Судами встановлено, що у 2003 році ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 дійсним та визнання права власності на цю квартиру.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2003 року позов ОСОБА_7 задоволено. Суд визнав дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , та визнано за ОСОБА_3 право власності на цю квартиру.

Згідно з обліково-статистичними даними архіву Малиновського районного суду м. Одеси справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на цю квартиру в архіві не зберіглася.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2015 року частково задоволено заяву ОСОБА_1 про відновлення втраченого судового провадження. Частково відновлено втрачене судове провадження у цивільній справі №2-2120/2003 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 , про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності; відновлено зміст резолютивної частини рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2003 року: «Признать договор купли-продажи недвижимого имущества от 07 февраля 2002 года, согласно которого квартира АДРЕСА_1 , которая принадлежала ОСОБА_8 на основании акта приема-передачи от 15 февраля 1995 года, зарегистрированого в МБТИ г. Одессы 25 апреля 1995 года под №94 под реестром №2738 стр. 57, была приобретена ОСОБА_3 - действительным. Признать за ОСОБА_3 право собственности на квартиру АДРЕСА_1 ».

19 лютого 2015 року, не погоджуючись з рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2003 року, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила поновити строк на апеляційне оскарження, рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового, яким у задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності ОСОБА_3 відмовити.

Того ж дня представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2015 року.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 лютого 2016 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2003 року.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 лютого 2016 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2015 року скасовано, розгляд заяви про відновлення втраченого судового провадження закрито.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 жовтня 2016 року ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25 лютого 2016 року про скасування рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2015 року та ухвалу від 25 лютого 2016 року про закриття апеляційного провадження скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2016 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2003 року скасовано з ухваленням нового, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 , про визнання договору купівлі-продажу дійсним і визнання права власності відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2016 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року рішення апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником - ОСОБА_2 , на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2003 року залишено без руху.

Суд апеляційної інстанції з копії рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2003 року встановив, що ОСОБА_1 була присутньою у судовому засіданні і проти позову ОСОБА_3 не заперечувала, проте апеляційна скарга подана її представником 19 лютого 2015 року, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження. Підстави для поновлення строку, наведені заявником, суд визнав неповажними і надав заявнику право протягом 30 днів з моменту отримання ухвали звернутися із заявою з наведенням інших підстав для поновлення строку.

На виконання ухвали ОСОБА_1 звернулася із відповідною заявою, у якій вказала, що присутньою в судовому засіданні під час проголошення судового рішення вона не була і копію оскаржуваного рішення суду першої інстанції не отримувала і тільки у 2014 році дізналася про перебування у провадженні суду справи за позовом ОСОБА_3 .. У зв`язку із знищенням справи вона була позбавлена можливості оскаржити рішення суду перш, ніж судове провадження буде відновлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження на підставі частини третьої статті 297 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час вирішення питання апеляційним судом, вказавши на необґрунтованість наведених підстав поновлення строку.

Постановою Верховного Суду від 24 червня 2020 року по справі №2-2120/2003 касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником - ОСОБА_2 , задоволено. Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2017 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року поновлено ОСОБА_1 строк апеляційного оскарження на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2003 року та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2003 року.

Посилання відповідачки ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, поданої її представником ОСОБА_2 , на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, не приймаються до уваги, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, що «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обгрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, мотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24-25, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Як було встановлено, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2015 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково, суд відновив втрачене провадження у цивільній справі №2-2120/2003 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності та зазначив наступний зміст резолютивної частини рішення: «Признать договор купли-продажи недвижимого имущества от 07 февраля 2002 года согласно которого квартира АДРЕСА_2 дома АДРЕСА_3 , которая принадлежала ОСОБА_8 на основании акта приема-передачи от 15 февраля 1995 года, зарегистрированого в МБТИ г. Одессы 25.04.1995г. под АДРЕСА_4 право собственности на квартиру АДРЕСА_2 дома АДРЕСА_3 ».

Отже, рішенням суду була відновлена лише резолютивна частина рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2003 року та зазначено, що через відсутність інших матеріалів справи, доказів відновити провадження повністю (тобто рішення суду в повному обсязі) є неможливим.

Так, скасовуючи рішення апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2016 року, яким рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2003 року було скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в ухвалі від 13 вересня 2017 року у справі №521/11492/14 (провадження №634232св16) дійшов висновку про те, що «…переглядаючи в апеляційному порядку вказане рішення районного суду, апеляційний суд в порушення ст. ст. 303, 316, 408 ЦПК України виходив із того, що судом першої інстанції повністю відновлено судове провадження, встановлені в судовому процесі 03 лютого 2003 року факти і, використовуючи свої процесуальні провадження, які зводяться лише щодо перегляду судового рішення згідно із вимогами ст. 303 ЦПК України, ухвалив власне, протилежне рішення, з переоцінкою доказів, які судом першої інстанції не встановлювались і в цій частині провадження не відновлювалось».

У частині 1 статті 417 ЦПК України визначено, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, колегія суддів вважає, що відновлення лише резолютивної частини рішення Малиновського районного суду від 03 лютого 2003 року унеможливлює перегляд цього рішення в апеляційному порядку.

Зазначений висновок узгоджується з висновком, викладеним в ухвалі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року в справі №111/2150/13-ц (провадження №61-24083сво18).

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2003 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 09 вересня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік