Постанова

Іменем України

14 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 534/1728/20

провадження № 61-5554св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Литвиненко І. В., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідачза первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Макарчук Юрій Михайлович, на постанову Полтавського апеляційного суду від 19 травня 2022 року у складі колегії суддів: Кривчун Т. О., Дряниці Ю. В., Чумак О. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона перебувала з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі з 23 липня 2010 року, який було розірвано 14 травня 2020 року.

У період перебування у шлюбі ними була придбана квартира АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за відповідачем.

У зв'язку з викладеним просила здійснити поділ квартири АДРЕСА_1 .

03 березня 2021 року від ОСОБА_2 надійшла зустрічна позовна заява про поділ спільного сумісного майна подружжя, яка ухвалою суду від 25 березня 2021 року прийнята до розгляду.

На обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначав, що під час шлюбу з ОСОБА_1 вони придбали квартиру АДРЕСА_2 та автомобіль Renault Kangoo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , які були зареєстровані за ОСОБА_1 .

У зв'язку з викладеним ОСОБА_2 просив визнати за ним право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 та на Ѕ частку автомобіля Renault Kangoo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , та визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку зазначеного вище майна.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 26 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Поділено спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя задоволено частково.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку автомобіля Renault Kangoo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 . У решті позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 відмовлено.

Додатковим рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 25 березня 2022 року стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 567,91 грн. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 454,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 , та автомобіль Renault Kangooбули придбані сторонами за спільні кошти та у період перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, на Ѕ частку яких мають право сторони відповідно до статті 70 СК України.

Щодо квартири АДРЕСА_2 суд вважав, що в розумінні вимог статті 57 СК України вказана квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 19 травня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Чабаненко В. Т., задоволено.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 26 листопада 2021 року в частині відмови у поділі квартири АДРЕСА_2 скасовано.

Ухвалено у цій частині нове рішення, яким зустрічний позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 .

В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції на предмет законності та обґрунтованості в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції не враховано, що у договорі купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_2 від 20 липня 2018 року зазначено, що цей договір укладається за згодою чоловіка покупця - ОСОБА_2 , згідно з його заявою,справжність підпису в якій засвідчено приватним нотаріусом Горішньоплавнівського міського нотаріального округу Полтавської області Куц С. М., 20 липня 2018 року за реєстровим № 2265.

Будь-які застереження в договорі, що спірна квартира набута ОСОБА_1 за особисті кошти та у особисту приватну власність, відсутні. Також позивачем за первісним позовом не надано до суду будь-яких інших угод чи шлюбних договорів щодо того, що спірна квартира є її особистою приватною власністю та залишається за нею у випадку розлучення та розподілу спільної сумісної власності подружжя.

Є хибними висновки суду першої інстанції про те, що, якщо сам по собі факт продажу однієї квартири та придбання іншої в один день є належним доказом, оскільки у справі немає належних доказів того, що спірна квартира набута ОСОБА_1 за її особисті кошти в особисту приватну власність.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У червні 2022 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Макарчук Ю. М., засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову суду апеляційної інстанції, в якій просила скасувати оскаржуване судове рішення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У касаційній скарзі заявник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Скаржник зазначає, що висновок суду апеляційної інстанції зроблений на підставі вибіркового дослідження обставин справи, зокрема, судом не взято до уваги та не надано оцінки наявності у подружжя на момент придбання спірної квартири АДРЕСА_2 від 20 липня 2018 року боргових зобов`язань за договором іпотеки на придбання іншої спірної квартири АДРЕСА_1 , розмір яких значно перевищував вартість придбаної квартири, і які не погашені до цього часу, що не заперечує жодна зі сторін.

Також суд не взяв до уваги пояснення позивача за первісним позовом щодо джерела походження коштів на придбання спірної квартири АДРЕСА_3 .

Суд не взяв до уваги ту обставину, що відповідач не пояснив походження начебто спільних коштів на придбання спірної квартири АДРЕСА_2 , будь-яких доказів, крім особистих пояснень, які б підтверджували факт придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя ОСОБА_2 , не надано.

Крім того, судом апеляційної інстанції не враховано, що у договорі купівлі-продажу спірної квартири від 20 липня 2018 року хоч і зазначено, що цей договір укладається за згодою чоловіка покупця - ОСОБА_2 , згідно з його заявою, справжність підпису в якій засвідчено приватним нотаріусом Горішньоплавнівського міського нотаріального округу Полтавської області Куц С. М., однак відсутні будь-які застереження в договорі, що спірна квартира набута за спільні кошти та є спільною сумісною власністю подружжя.

За таких обставин вважає, що докази в сукупності повністю спростовують презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, щодо квартири АДРЕСА_2 , та доводять факт її придбання ОСОБА_1 за особисті кошти.

Також скаржник зазначала, що, приймаючи заяву ОСОБА_4 , складену 20 липня 2018 року та нотаріально посвідчену приватним нотаріусом Горішньоплавнівського міського нотаріального округу Полтавської області Куц С. М. та зареєстровану в реєстрі за № 2265, як доказ у справі та посилаючись на неї в оскаржуваній постанові, суд апеляційної інстанції порушив вимоги частини третьої статті 367 ЦПК України, що також суперечить позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 127/26398/16-ц.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 просив касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову апеляційного суду залишити без змін.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 червня 2022 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу № 534/1728/20 з Комсомольського міського суду Полтавської області.

У липні 2022 року до Верховного Суду надійшла справа № 534/1728/20.

Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд встановив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 23 липня 2010 року, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_1 (а. с. 7).

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 19 вересня 2013 року ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 19, 20).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 04 березня 2017 року автомобіль Renault Kangoo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_1 (а. с. 58).

20 липня 2018 року, в період перебування сторін у шлюбі, ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_2 , вартість якої зазначена 30 050,00 грн.

Того ж дня, 20 липня 2018 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 продали належну їм у рівних частках квартиру АДРЕСА_4 за 180 420,00 грн (а. с. 86-88). При цьому ОСОБА_1 продала ј частку належної їй на праві особистої приватної власності квартири за 45 105,00 грн, а спірну квартиру було придбано того ж дня за 30 050,00 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що,переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, яке ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду апеляційної інстанціїне відповідає вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Статтею 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до статті 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно з вимогами частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18)).

Тобто той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність івзаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що спірна квартира АДРЕСА_2 є її особистою власністю, оскільки хоч і придбана у період перебування в шлюбі з ОСОБА_2 , проте за її особисті кошти, отримані нею від продажу ј частки квартири АДРЕСА_4 , що належала їй на правіособистої приватної власності.

Суд першої інстанції встановив, що грошові зобов`язання за договором придбання квартири АДРЕСА_2 (спірна квартира) від 20 липня 2018 року ОСОБА_1 виконані за рахунок коштів, які були нею отримані того ж дня внаслідок продажу ј частки квартири АДРЕСА_4 (договір купівлі-продажу від 20 липня 2018 року), що належала їй на праві приватної власності, а тому спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

За таких обставин суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовуОСОБА_2 в частині визнання за ним права власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 . Натомість апеляційний суд безпідставно вдався до переоцінки доказів та скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції у вказаній частині.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду прийнята без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Макарчук Юрій Михайлович, задовольнити.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 19 травня 2022 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 скасувати.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 26 листопада 2021 року у цій частині залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді: І. В. Литвиненко

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

В. А. Стрільчук