Справа № 353/4/21
Провадження № 22-ц/4808/505/22
Головуючий у 1 інстанції МОТРУК Л. І.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Шандалович В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття арешту з нерухомого майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення (заочне) Тлумацького районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Мотрук Л.І. 16 грудня 2021 року у м. Тлумач Івано-Франківської області, повний текст якого складено 24 грудня 2021 року,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 подано позов до ОСОБА_2 про зняття арешту з нерухомого майна.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що він, як кредитор ОСОБА_2 у кредитно-іпотечному зобов`язанні за договором іпотеки №381 від 13.02.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріального округу Вациком В.М., набув прав іпотекодержателя щодо нерухомого майна, а саме: домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, його права обмежені обтяженнями, накладеними постановою державного виконавця ВДВС Тлумацького РУЮ про відкриття виконавчого провадження від 12.05.2011 року, а також постановою старшого слідчого з ОВС слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області про накладення арешту від 08.06.2010 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Іпотечне домоволодіння було передане в іпотеку за договором іпотеки № 381 від 13.02.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Тлумацького районного нотарільного округу Вациком В.М.

Відомості про ОСОБА_1 , як іпотекодержателя іпотечного домоволодіння, внесені до відповідного Державного реєстру, тому його права не можуть обмежуватися в силу вимог Закону України «Про іпотеку».

Просив зняти арешт з нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , накладеного на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження від 12.05.2011 року, винесеної державним виконавцем ВДВС Тлумацького РУЮ у виконавчому провадженні № 26342977 (номер запису про обтяження № 38304461, реєстраційний номер обтяження № 11181990 від 18.05.2011 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна), постанови про накладення арешту від 08.06.2010 року, винесеної старшим слідчим з ОВС слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області (номер запису про обтяження № 38304489, реєстраційний номер обтяження № 9919499 від 10.06.2010 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна) (а.с.1).

Рішенням Тлумацького районного суду від 16 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено (а.с.191-193).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на необґрунтованість висновку суду та порушення норм процесуального права.

Вказує, що предметом позову є вимога зняття з належного ОСОБА_1 нерухомого майна, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , накладеного на підставі постанови державного виконавця ВДВС Тлумацького РУЮ про відкриття виконавчого провадження від 12.05.2011 року та постанови старшого слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області про накладення арешту від 08.06.2010 року.

Він набув права іпотекотекодержателя на домоволодіння за договором іпотеки №381 від 13.02.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріального округу, іпотекодавцем якого є ОСОБА_2 . Відомості по нього ( ОСОБА_1 ) як іпотекодержателя внесені до Державного реєстру, тому права ОСОБА_1 як іпотекодержателя не можуть обмежуватися в силу вимог Закону України «Про іпотеку».

Посилання суду на продовження кримінального розслідування, в межах якого застосовано спірний арешт, не може слугувати підставою для чинності такого арешту відносно майна, яке перебуває у власності третіх осіб, які не є учасниками кримінального провадження. Він, як власник, вправі вимагати усунення порушень щодо його власності, в тому числі застосованих в межах кримінального провадження.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (а.с.203-205).

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався, що відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до статті 367 ЦПК України, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість апеляційної скарги, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, сформованого станом на 30.12.2020 року, позивач ОСОБА_1 є власником будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі постанови старшого слідчого слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області про накладення арешту від 08.06.2010 року накладено арешт на майно обвинуваченого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . який проживає в АДРЕСА_1 , в чому б воно не являлося і де б не знаходилося (а.с.177).

З відповіді Івано-Франківської обласної прокуратури встановлено, що слідчим відділом прокуратури області проводилось досудове розслідування у кримінальній справі № 300656 від 21.02.2008 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України, матеріали якого у кількості 19 томів 25.06.2010 року разом із обвинувальним висновком скеровано до Івано-Франківського міського суду для розгляду по суті. Також зазначено, що оригінал постанови про накладення арешту, серія та номер: б/н, виданий 08.06.2010 року, видавник: старший слідчий з ОВС слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області, остаточне рішення щодо ОСОБА_2 у справі не прийнято (а. с. 111-115).

Згідно відповіді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області № 01-42/855/2021 від 11.10.2021 року встановлено, що в провадженні Івано-Франківського міського суду перебувала кримінальна справа № 0907/6402/2012, провадження № 1-344/11/17, про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 28, ст. 366 КК України. Одночасно повідомлено, що відповідно до постанови Івано-Франківського міського суду від 28 вересня 2017 року зазначену кримінальну справу надіслано керівнику Івано-Франківської місцевої прокуратури для організації та проведення додаткового розслідування. Станом на 11 жовтня 2021 року, кримінальна справа про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 28, ст. 366 КК України, повторно на адресу суду не надходила (а. с. 152).

Постановою про накладення арешту на майно боржника від 18 травня 2011 року, виданою ВДВС Тлумацького РУЮ в рамках відкритого виконавчого провадження від 12 травня 2011 року, серія та номер: ВП №26342977 накладено арешт на будинковолодіння за вказаною адресою, номер запису про обтяження: 38304461 (а. с. 2-4).

Згідно відповіді Тлумацького районного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) №20.12-19/9937 від 27.05.2021 року встановлено, що виконавче провадження № 26342977 завершене 30.12.2011 року, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника). Запис про завершення виконавчого провадження внесено у Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень. Крім того, виконавче провадження № 26342977 щодо ОСОБА_2 знищене у 2015 році (а. с. 63).

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з положень ст. 4, 13 ЦПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 126 КПК України (в редакції 1960 року) встановивши, що кінцеве рішення у кримінальній справі № 0907/6402/2012 (провадження № 1-344/11/17) про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 28, ст. 366 КК України не прийнято, в рамках якого, на даний час, проводиться досудове розслідування, в якому було винесено постанову старшого слідчого з ОВС слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області від 08.06.2010 року про накладення арешту на майно ОСОБА_2 , зокрема і на будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 і накладений на майно арешт підлягає скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. За наведених обставин суд дійшов висновку про передчасність та необґрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-ХІV, який був чинним на час здійснення виконавчих дій.

Згідно з положеннями статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-ХІV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ч.1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

За змістом частини 5 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-ХІV повернення виконавчого документа стягувачу з підстав,

передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно

пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків,

встановлених статтею 22 цього Закону.

Згідно з частиною другою статті 50 Закону № 606-XIV у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Підстави закінчення виконавчого провадження передбачені частиною 1 статті 49 Закону"Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-ХІV .

Отже, у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б настати правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону № 606-XIV, тому арешт на майно міг зберігатися і після завершення виконавчих дій і повернення виконавчого документа стягувачу на випадок реалізації права стягувача на повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання в силу частини 5 статті 47 Закону"Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-ХІV

Позивач, подаючи позов про зняття арешту з нерухомого майна зазначив лише одного відповідача ОСОБА_2 .

Проте, не врахував, що у виконавчому провадженні від 12 травня 2011 року, серія та номер: ВП №26342977, у рамках якого накладено арешт на будинковолодіння, належне на той час ОСОБА_2 , був стягував, в інтересах якого і накладався цей арешт.

Зняття арешту прямо впливає на права стягувача, який для задоволення своїх вимог має право на стягнення за рахунок заставленого майна боржника у разі перевищення вартості предмета застави розміру заборгованості боржника заставодержателю.

Суд першої інстанції не обговорив питання про залучення до участі у справі стягувача та/або його правонаступника, в інтересах якого було застосовано спірне обтяження та який має матеріальний інтерес до вирішення спору про зняття арешту, чим обмежив його у правах, порушивши принцип здійснення судочинства на засадах змагальності сторін.

Відомості про стягувача у ВП №26342977 можливо встановити не лише із постанови про відкриття виконавчого провадження, але і з іншої інформації, яка зберігається у відділі державної виконавчої служби або з матеріалів реєстраційної справи державного реєстратора, який вносив запис про накладення арешту на будинковолодіння.

Однак позивачем не зазначено у якості відповідача стягувача у виконавчому провадженні ВП №26342977, а рішення у цій справі прямо стосується його прав та інтересів.

Ураховуючи те, що на стадії апеляційного провадження апеляційний суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо залучення до участі в розгляді справи осіб, які не були залучені судом першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову щодо зняття арешту нерухомого майна, накладеного постановою від 18 травня 2011 року, виданою ВДВС Тлумацького РУЮ в рамках відкритого виконавчого провадження від 12 травня 2011 року, серія та номер: ВП №26342977 накладено арешт на будинковолодіння за вказаною адресою, номер запису про обтяження: 38304461.

Що стосується позовних вимог про зняття арешту з нерухомого майна на підставі постанови старшого слідчого з ОВС слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області про накладення арешту від 08.06.2010 року суд зазначає наступне.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Частиною першою статті 1 КПК України 2012 року встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Правовідносини щодо арешту майна, накладеного в межах кримінального провадження, регулюються главою 17 КПК України 2012 року. За змістом статті 173 цього Кодексу питання про накладення арешту на майно вирішують слідчий суддя або суд.

Підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (частина перша статті 174 КПК України 2012 року).

Отже, у випадках, визначених вказаною статтею, власник або інший володілець майна під час досудового розслідування не позбавлений права звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна.

Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначене судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (частина четверта статті 174 КПК України 2012 року).

Втім, частини третя та четверта статті 174 КПК України 2012 року регулюють порядок вирішення питання про скасування арешту майна у двох випадках: судом - за наслідками розгляду кримінальної справи та прокурором - одночасно з винесенням ним постанови про закриття кримінального провадження. Натомість у цій справі кримінальне провадження не закрито.

Таким чином, у разі, якщо арешт на майно накладено в порядку, передбаченому КПК України 1960 року, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право на майно, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, а останнє не закрито, має право звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту в порядку кримінального судочинства. Такий порядок захисту права на майно є ефективним, оскільки забезпечить відновлення права власника або іншого володільця майна, на яке був накладений арешт слідчим суддею у кримінальному провадженні.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) та у постанові Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 344/11831/18 (провадження № 61-6053св20).

Арешт на будинковолодіння накладено в кримінальному провадженні за правилами КПК України 1960 року, кримінальна справа, в рамках якої накладено арешт на спірне майно, не закрита, на даний час проводиться додаткове розслідування по кримінальному провадженню, то питання про зняття такого арешту слід розглядати за правилами кримінального судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням наведеного, провадження у справі в частині зняття арешту з майна на підставі постанови слідчого від 08.06.2010 року (номер запису про обтяження № 38304489, реєстраційний номер обтяження № 9919499 від 10.06.2010 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна) слід закрити, роз`яснивши позивачу, що розгляд спору про зняття арешту з нерухомого майна на підставі постанови старшого слідчого з ОВС слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області про накладення арешту від 08.06.2010 року віднесено до юрисдикції загального суду за правилами кримінального судочинства.

На підставі викладеного, керуючись статтями 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргy ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову в частині звільнення майна з-під арешту, накладеного на підставі постанови державного виконавця ВДВС Тлумацького РУЮ про відкриття виконавчого провадження № 26342977 від 12.05.2011 року (номер запису про обтяження № 38304461, реєстраційний номер обтяження № 11181990 від 18.05.2011 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна) відмовити.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття арешту з нерухомого майна на підставі постанови старшого слідчого з ОВС слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області про накладення арешту від 08.06.2010 року (номер запису про обтяження № 38304489, реєстраційний номер обтяження № 9919499 від 10.06.2010 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна) закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд спору про зняття арешту з нерухомого майна на підставі постанови старшого слідчого з ОВС слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області про накладення арешту від 08.06.2010 року віднесено до юрисдикції загального суду за правилами кримінального судочинства.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 23 вересня 2022 року.