КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/457/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Ігнатченко Н.В., суддів: Мережко М.В., Савченка С.І., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 6» до ОСОБА_1 , третя особа - публічне акціонерне товариство «Позняки-Жил-Буд», про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 6» (далі - ТОВ «Рада 6») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, в якому з урахуванням збільшених позовних вимог просило стягнути з відповідача на його користь за період з 1 грудня 2011 року по 31 травня 2016 року суму основного боргу за спожиті послуги у розмірі 42 630,58 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 20 876,81 грн, 3 % річних у розмірі 2 958,22 грн та 1 378,00 грн сплаченого судового збору.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 140,60 кв. м. Житлово-експлуатаційною організацію, що обслуговує даний будинок є ТОВ «Рада 6», яке для мешканців надає житлово-комунальні послуги. Між сторонами не було укладено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, утім споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Однак відповідач за спожиті послуги кошти не сплачує, у зв`язку з чим у неї станом на 31 травня 2016 року утворилася вищевказана заборгованість, погашення якої вона ігнорує. Оскільки відносини між сторонам є грошовим зобов`язанням, то відповідач має сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 березня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Рада 6» заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 42 630,58 грн - основного боргу, 20 876,81 грн - інфляційної складової боргу, 2 958,22 грн - 3 % річних, а також судові витрати у розмірі 1 378,00 грн.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено. Скасовано заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 березня 2017 року справу призначено для розгляду за правилами загального позовного провадження.

У листопаді 2020 року ТОВ «Рада 6» подало до суду першої інстанції заяву про уточнення позовних вимог (у зв`язку із заявленим клопотанням про застосування строків позовної давності), в якій просило стягнути з відповідача на його користьзаборгованість за надані житлово-комунальні послуги за період з 17 вересня 2012 року по 31 травня 2016 року у розмірі 36 797,55 грн - основного боргу, 20 866,42 грн - інфляційної складової боргу, 2 891,40 грн - 3 % річних та 1 378,00 грн сплаченого судового збору.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Рада 6» заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 36 797,55 грн основного боргу, 20 866,42 грн інфляційної складової боргу, 2 891,40 грн 3 % річних та витрати з оплати судового збору у розмірі 1 378,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач як власник квартири, що була передана їй 1 грудня 2012 року забудовником, не здійснювала оплату наданих позивачем та спожитих нею послуг з утримання будинку та прибудинкової території відповідно до вимог закону, а тому наявні підстави для стягнення з неї на користь позивача заявленої суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідачзвернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні або часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не взяв до уваги вимоги законодавства щодо процедури набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, а в матеріалах справи міститься документальне підтвердження, що право власності відповідача на квартиру АДРЕСА_1 за нею незареєстроване, а отже вона не може визнаватись власником цього житлового приміщення лише на підставі акту від 1 грудня 2012 року. Окрім того, в межах цивільної справи № 2-1741/12, предметом розгляду якої були її майнові права на зазначену квартиру, накладеного арешт на 1/2 частину цих майнових прав, що об`єктивно унеможливило зареєструвати право власності на нерухоме майно, а тому відповідач не являється споживачем комунальних послуг. Позивач не довів фактичне проживання відповідача у будинку, а також не надав доказів на підтвердження своїх вимог щодо стягнення боргу за опалення у заявленій сумі. Також позивач не зазначив складові тарифу, який складає розмір експлуатаційних витрат, а відповідач взагалі не створювала ТПВ або ВГБВ, адже не проживала у квартирі, а тому й не потребувала послуг з їх вивезення.

Відзиви на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надійшли.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі акту № К-30-Ф-12ПЛВ від 1 грудня 2012 року ОСОБА_1 прийняла від забудовника ПАТ «Позняки-Жил-Буд» згідно умов договору комісії від 17 квітня 2007 року та додатків до нього приміщення трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , яка відповідає квартирі за будівельною адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 140,60 кв. м.

Як свідчать матеріли справи та не заперечувалось сторонами, житлово-експлуатаційною організацію, що обслуговувала житловий будинок (прибудинкову території) АДРЕСА_3 є ТОВ «Рада 6», яка здійснювала його утримання, обслуговування та експлуатацію.

Встановленим є те, що між сторонами не було укладено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства України.

З матеріалів справи вбачається, що у відповідача перед позивачем як власника квартири у багатоквартирному житловому будинкуіснує заборгованість за спожиті послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, розмір якої згідно наданого позивачем розрахунку за період з 17 вересня 2012 року по 31 травня 2016 року становить36 797,55 грн як основний борг, 20 866,42 грн - інфляційна складова боргу та 2 891,40 грн - 3 % річних.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 7 жовтня 2015 року у прийнятті заяви ТОВ «Рада 6» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги відмовлено.

Відповідно до частини другої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Статтею 179 ЖК Української РСР визначено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюються з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 7 Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 8 жовтня 1992 року зі змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 24 січня 2006 року, власники квартир зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги.

Отже, власник житлового приміщення у багатоквартирному будинку несе також обов`язок з витрат на утримання будинку та прибудинкової території.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією продовжують цивільні права та обов`язки.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правило статті 526 ЦК України є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

За приписами статей 530, 610, 611,612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Так, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (тут і далі в редакції Закону, чинної на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку, а споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загальногокористування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов`язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг, зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, а обов`язком - оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов`язком виконавця надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»управитель зобов`язаний, зокрема, забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги був визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами (стаття 67 ЖК УРСР).

Статтею 68 ЖК Української РСР встановлено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (пункти 19-20).

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У даному конкретному випадку між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, за якими у належне ОСОБА_1 приміщення квартири надавалися житлово-комунальні послуги, які вона була зобов`язана оплачувати, оскільки фактично користувалася ними як співвласник багатоквартирного житлового будинку.

Тобто, незважаючи на відсутність письмового договору між сторонами про оплату послуг з утримання та обслуговування нерухомого майна, із фактичних стосунків, що склалися між сторонами, вбачається, що такі договірні відносини між ними існують, оскільки товариством у встановленому законом порядку послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території відповідачу надаються, у зв`язку з цим воно несло витрати, а тому остання повинна також нести зобов`язання по їх сплаті, як власник житлового приміщення.

Проте, відповідач неналежним чином виконувала покладені на неї зобов`язання, своєчасно не оплачувала спожиті послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, внаслідок чого за період з 17 вересня 2012 року по 31 травня 2016 року виникла заборгованість, розмір якої становить 36 797,55 грн як основний борг, 20 866,42 грн - інфляційна складова боргу та 2 891,40 грн - 3 % річних.

Доводи апеляційної скарги про те, що право власності відповідача на квартиру АДРЕСА_1 не було за нею зареєстроване з об`єктивних причин, а тому вона не може визнаватись власником цього приміщення, не заслуговують на увагу з огляду на те, що ця обставина в розумінні наведених вище вимог закону не звільняє її від обов`язку сплачувати кошти за спожиті послуги з утримання будинку та прибудинкової території, які надавалися ТОВ «Рада 6» протягом спірного періоду.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян,інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до частин першої та другої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952- IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державній реєстрації прав, зокрема, підлягає право власності (стаття 4 Закону № 1952-IV).

Отже, державна реєстрація це не підстава набуття права власності на нерухоме майно, а засвідчення державою вже набутого права власності, яке виникло на підставі правочину, акту передачі майна тощо, при цьому факт реєстрації права власності на квартиру є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення речового права, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 7 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19).

При цьому фактичне не проживання відповідача у квартирі також не впливає на її обов`язок внесення плати за житлово-комунальні послуги. Тобто, факт не проживання відповідача у квартирі, яка належить їй на підставі договору комісії № К-30-Ф-12ПЛВ від 17 квітня 2007 рокута акту прийому-передачі № К-30-Ф-12ПЛВ від 1 грудня 2012 рокуне звільняє її від обов`язку нести витрати з оплати житлово-комунальних послуг.

На підтвердження заявленого розміру боргу позивач надав розрахунки за житлово-комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_1 , в тому числі за період з 17 вересня 2012 року по 31 травня 2016 року, при дослідженні яких вбачається порядок та методика нарахування щомісячної плати за надані послуги з обслуговування житлового будинку, споруд та прибудинкової території.

Вказані розрахунки, які підписані представником ТОВ «Рада 6» та засвідчені печаткою товариства, відповідачем не спростовані, хоча це є її процесуальним обов`язком згідно вимог ЦПК України.

Колегія суддів враховує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Особа, яка є власником (законним користувачем) квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку, зобов`язана здійснювати платежі та внески на утримання і ремонт спільного майна відповідно до розміру своєї частки та затверджених тарифів, а також сплачувати вартість інших комунальних послуг.

При цьому нормами Житлового кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не передбачено, що управитель або виконавець повинен надавати споживачу акти виконаних робіт щомісячно щодо фактично наданих послуг.

Відповідач від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлялася, належних і допустимих доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, останньою не надано.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції врахував, що відсутність відповідного договору між споживачем житлово-комунальних послуг та їх виконавцем не є підставою для відмови у стягненні заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, оскільки згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки, і такою дією є реальне надання послуг та їх отримання відповідачем.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач допустила невиконання вимог закону щодо належної оплати вартості послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території в установлений строк та у визначеній сумі вартості цієї послуги, що є підставою для стягнення з неї на користь позивача заборгованості за надані та спожиті житлово-комунальні послуги з інфляційними втратами та трьома процентами річних від простроченої суми боргу.

Посилання в апеляційній скарзі на рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 листопада 2012 року у справі № 2-1741/12, яким, зокрема, поділено між відповідачем та ОСОБА_2 шляхом визнання права власності за ОСОБА_1 на майнові права 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 , загальна вартість яких відповідно до договору комісії № К-30-Ф-12ПЛВ від 17 квітня 2007 року та додатків до нього, складає 986 575,42 грн, не впливають на правильність зроблених судом першої інстанції висновків ураховуючи таке.

За змістом статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважається річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц та від 13 грудня 2018 року у справі № 592/3181/16-ц.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків щодо наявності боргових зобов`язань у відповідача перед позивачем за надані житлово-комунальні послуги і підстав для покладення на відповідача обов`язку відповідати за пред`явленим позовом.

Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною відповідача спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за розгляд справи в апеляційному суді відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

М.В. Мережко

С.І. Савченко