Справа №438/258/22
Провадження №2/438/239/2022
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 вересня 2022 року Бориславський міський суд Львівської області в складі:

головуючого судді Слиша А.Т.,

за участі секретаря судових засідань Дівчур В.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 , (поза межами приміщення суду),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бориславі за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить суд ухвалити рішення яким виселити ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 із будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову посилається на те, що позивачці на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаному будинку зареєстрована ОСОБА_3 та фактично проживає там. ОСОБА_3 за вказаною адресою проживає більше 30 років, фактично з часу коли між сином позивачки - ОСОБА_5 та відповідачкою було укладено шлюб. Однак їхні сімейні відносини не склались і більше 15 років вони проживали окремо, ОСОБА_6 залишилась проживати в будинку позивача по АДРЕСА_1, а ОСОБА_5 проживає з позивачкою по АДРЕСА_2 . Протягом вказаного часу ОСОБА_7 зі позивачкою не спілкується, а при зустрічах принижує позивачку нецензурною лайкою, проявляє неповагу, б`є і постійно твердить, що забере її будинок, і взагалі у сам будинок не пускає. 01 листопада 2021 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 шлюб розірвано. На неодноразові звернення позивачки про добровільне виселення та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_7 не реагує, та стверджує, що це її будинок. За вказаних обставин ОСОБА_7 , фактично позбавила позивачку права на вільне користування та розпорядження своєю власністю та зокрема, права позивачки підлягають захисту у зв`язку з існуванням факту реєстрації в будинку Відповідачки, яка не є членом сім`ї.

Позивач посилається на положення ст.30, 47 Конституції України, ч.4 ст.311, ст. 316, ч.1 ст.317, ч.1 ст.321 ЦК України, ч.4 ст.9, ч.1 ст.109, ст.150 ЖК України та зазначає, що ОСОБА_7 порушує її право на вільне користування та розпорядження своїм майном, добровільно житло звільнити не хоче, а отже підлягає виселенню із будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Бориславського міського суду від 23.03.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

21 квітня 2022 року на адресу суду надійшов відзив від представника відповідача - адвоката Старовойтової Д.А., у якому представник просить відмовити у задоволенні позову. Відповідач є колишньою невісткою Позивача, зареєстровані вказаною адресою та проживає з липня 1981 року (з моменту уклад; шлюбу з сином Позивача) - більше 40 років (а не 30 років, як зазначила в позові Позивач). Рішенням Бориславського міського суду Львівської області з 01.10.2021 року у справі № 438/905/21 шлюб між Відповідачем та ОСОБА_5 (сином Позивача) розірвано. Разом з Відповідачем у вказаному будинку зареєстровані та проживають діти Відповідача та сина Позивача (її онуки), що підтверджується довідкою КП «Господарник» від 22.10.2019 року. Позивач просить суд виселити Відповідача із будинку у зв`язку із тим, що Відповідач з нею не спілкується, при зустрічах принижує її нецензурною лайкою, проявляє неповагу, б`є і постійно твердить, що забере будинок, не пускає у сам будинок. Водночас, жодних доказів на підтвердження викладених обставин Позивачем не надане. Позивач зареєстрована з серпня 2014 року та фактично проживає в будинку АДРЕСА_3 , а Відповідач - в буди № 36 . Обидва будинки знаходяться на одному подвір`ї. В житловому будинку № 36 Позивач не проживає, ним не користується тому, відповідно, жодних перешкод Відповідач в користуванні майном Позивачу не чинить та чинити не може, доказів протилежного позивачем до позову не надано. Також представник посилається на положення ст.47 Конституції України, ст.3 СК України, ст.150, 156 ЖК України, ст.383, 391, 405 ЦК України. Відповідність вимог Позивача про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення пропорційності (необхідності в демократичному суспільстві) згідно зі статтею 8 Конвенції. Припинення права користування Відповідачем спірним житлом не відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що будинок, в якому зареєстрована та проживає Позивач та будинок, в якому зареєстрована та 40 років проживає Відповідач - це два різні будинки, що знаходяться на одному подвір`ї, і, крім спірного житлового будинку іншого житла Відповідач не має. Отже, інтереси Позивача як власника житла не перевищують інтереси Відповідача, яка проживає в будинку 40 років, іншого житла у неї немає. Таким чином, вважає, що з урахуванням балансу інтересів обох сторін, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 має бути відмовлено повністю.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , допитана в якості свідка, позов підтримала. Крім цього, показала в судовому засіданні, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Сама позивач проживає у сусідньому будинку за адресою АДРЕСА_3 . Зазначені будівлі знаходяться на одному подвірї. Відповідач проживає у спірному будинку тривалий час, з часу укладення шлюбу із сином позивача. Тривалий час син позивача та відповідач проживають окремо. Шлюб між ними розірвано відповідно до рішення суду від 01 жовтня 2021 року. Відповідач не має доступу до будинку, який перебуває у її власності. Відповідач постійно стверджує, що позивач, коли заходить до спірного будинку, краде речі позивача. При цьому відповідач постійно принижує позивачку нецензурною лайкою, проявляє неповагу та постійно твердить, що забере її будинок.

Представник позивача ОСОБА_2 позов підтримав, надав пояснення, аналогічні змісту позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 у судовому засідання позов не визнали, дали пояснення, аналогічні змісту відзиву на позовну заяву.

Вислухавши учасників справи, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що на підставі реєстраційного посвідчення №222 від 17 березня 1989 року позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5).

Згідно Довідки №1801 від 22.10.2019 року, виданої КП «Господарник» у вказаному будинку зареєстрована ОСОБА_3 та фактично проживає там, що підтверджується Довідкою №1829 від 27.10.2021 року КП «Господарник». Разом з Відповідачем у вказаному будинку зареєстровані та проживають діти Відповідача та сина Позивача (її онуки), що підтверджується довідкою КП «Господарник» від 22.10.2019 (а.с.9, 10).

Судом також встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач ОСОБА_3 є колишньою невісткою позивачки та за адресою АДРЕСА_3 зареєстрована і проживає з 1981 року, з часу укладення шлюбу між ОСОБА_3 та сином позивачки - ОСОБА_5 . Відповідач ОСОБА_3 більше 15 років проживає окремо із сином позивачки - ОСОБА_5 . Відповідач ОСОБА_3 проживає в будинку за адресою АДРЕСА_3 , а син позивача ОСОБА_9 проживає з позивачкою по АДРЕСА_2 . Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 01.10.2021 року у справі № 438/905/21 шлюб між відповідачкою ОСОБА_7 та ОСОБА_5 (сином позивачки) розірвано.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно приписів ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц.

В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , якій на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , у спірному будинку не проживає, проживає разом із сином у будинку, який знаходиться на одному подвір`ї, зокрема будинку АДРЕСА_3 . У спірному будинку тривалий час зареєстрована та проживає відповідач ОСОБА_3 , яка несе витрати щодо утримання будинку, зокрема сплачує комунальні послуги.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири).

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє відповідача права користування займаних приміщенням.

Разом з тим з усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом ч.2 ст. 40 Закону №898-IV та ч.3 ст. 109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі №6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону №898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону №898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Законом України від 22 вересня 2011року №3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Крім цього, суд звертає увагу на те, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Зазначений висновок містить постанова Великої палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19).

Тривалий час проживання (близько 40 років) у спірному будинку відповідача, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати будинок житлом відповідача в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18.

При вирішенні даної справи, встановлюючи баланс між інтересами, зареєстрованого у спірному будинку відповідача ОСОБА_3 у збереженні житла та інтересами власника спірного будинку позивача ОСОБА_1 , оцінивши у сукупності з іншими доказами у справі доводи про те, що відповідач тривалий час проживає у будинку, з`ясувавши зв`язок відповідача із спірним будинком як із житлом, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про виселення відповідача із спірного будинку є не обґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 26 вересня 2022 року.

Головуючий суддя А.Т.Слиш