Справа № 137/672/22

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" вересня 2022 р.

Літинський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Желіховського В.М.

секретаря судових засідань Голота О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Літин матеріали цивільної справи в загальному провадженні за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

До Літинського районного суду Вінницької області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, в якому зазначає, що відповідач по справі є її донькою.

Між нею та донькою була розмова про те, що коли вона повернеться додому, буде з нею проживати, допомагати її та здійснювати за нею догляд, оскільки стан її здоров`я погіршувався та важко було забезпечувати свою життєдіяльність.

Тому, 05.12.1990 року було укладено договір дарування, відповідно до якого вона передала доньці у власність 49/100 будинку та господарських споруд. Укладаючи даний договір, вона вважала, що укладає договір довічного утримання і донька мала би зобов`язання її доглядати.

В 1993 році через ускладення хвороби вона стала непрацездатною та отримала інвалідність 2 групи, однак донька не приїхала до неї на постійне місце проживання та не доглядає її, та такого наміру не виявляє. На даний час вона зрозуміла, що в 1990 році допустила помилку щодо природи укладеного договору, яке має істотне значення, так як усвідомлюючи фактичні обставини цього правочину, вони б вплинули на її волевиявлення та такого правочину вона б не вчинила, що змушує звернутися до суду з даним позовом.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Сільченко О.В. в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача. Позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про день час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, до суду повернувся конверт з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою".

Крім того, відповідач була повідомлена належним чином про місце дату та час судового засідання відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. З урахуванням письмової позиції позивача, досліджених доказів та вимог закону суд визнає за необхідне за згодою позивача на підставі ст. 280 ЦПК України постановити заочне рішення, яким позов задовольнити повністю з таких підстав.

Відповідно до довідки №036312 від 16.03.1993 року (а.с.4) ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності, безстроково.

Відповідно до Договору дарування від 05 грудня 1990 року (а.с.5-6) відповідно до якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар 49/100 (сорок дев`ять сотих) жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

При вирішенні спору суд зважає на те, що відповідно до вимог ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно вимог ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Натомість, відповідно до вимог ст. 744 ЦК Україниза договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно вимог ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, зокрема, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Зі змісту статей 203, 717 ЦК України слідує, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16. Крім того, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом роз`яснення нотаріусом суті договору дарування його сторонам, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Так, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначає, що на час укладення оспорюваного договору вона потребували сторонньої допомоги, а тому подарувала відповідачу частину будинку взамін на опіку з її боку.

Дослідивши матеріали справи, врахувавши письмову позицію сторони позивача, оцінюючи усі докази, що є у справі, у їх сукупності, суд вважає доведеними обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог і має підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

На підставі ст. 141 ЦПК, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

На підставі викладеного вище та ст. 172 СК України, ст.30, 41, 203, 215, 216, 229, 717, 722, 744 ЦК України, керуючись ст. 12, 13, 81, 89, 141, 158, 259, 263-268, 280-282 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 05 грудня 1990 року, відповідно до якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар 49/100 (сорок дев`ять сотих) жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасово проживаючої по АДРЕСА_1 на відповідний рахунок судовий збір в сумі 992,40 грн. Копію заочного рішення протягом 2 діб направити відповідачеві та роз`яснити, що заяву про перегляд заочного рішення відповідач може надіслати до суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Апеляційну скаргу на рішення суду сторони можуть подати протягом 30 днів з дня проголошення рішення до Вінницького апеляційного суду через Літинський районний суд Вінницької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя : Желіховський В. М.