Справа №613/1391/21 Провадження № 2/613/129/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 року Богодухівський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Шалімова Д.В.,

за участю секретаря Герасимюк Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Богодухові цивільну справу №613/1391/21, пров. №2/613/129/22 за позовом ОСОБА_1 , представники позивача адвокати: Бондаренко Н.В., Пономаренко П.О. до Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області, треті особи: Богодухівська районна державна адміністрація Харківської області, Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Богодухівської державної адміністрації, про стягнення заробітної плати,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області, треті особи: Богодухівська районна рада Богодухівського району Харківської області, Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Богодухівської державної адміністрації, про стягнення заробітної плати, в якій після уточнення просить: стягнути з Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області на її користь заробітну плату в розмірі 66 673 грн. 89 коп.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 15 вересня 1995 року вона була призначена на посаду директора Богодухівського територіального центру по соціальному обслуговуванню пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян, який 07 квітня 2010 року розпорядженням Богодухівської районної державної адміністрації від 06 квітня 2010 року № 101 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2009 року № 1417 було перейменовано в Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Богодухівської державної адміністрації. 30 грудня 2020 року розпорядженням Богодухівської районної державної адміністрації № 223 було прийнято рішення про ліквідацію вищевказаного Територіального центру. 26 лютого 2021 року головою ліквідаційної комісії її було звільнено з посади директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Богодухівської державної адміністрації на підставі наказу № 6-к від 6 лютого 2021 року, однак, з нею не були проведені розрахунки при звільнені, не виплачено 66 673 грн. 89 коп., що складається з наступного: заробітна плата за січень 2021 року 11 142 грн., заробітна плата за лютий 11 142 грн., компенсація за невикористану відпустку за 51 календарний день 44 389 грн. 89 коп. З 31 грудня 2020 року Територіальний центр знаходиться в стадії припинення в результаті ліквідації установи та з 01 січня 2021 року фінансування установи не здійснюється, рахунки закриті. В процесі прийняття рішення про ліквідацію, засновник в особі Богодухівської районної державної адміністрації, не забезпечив надходження коштів з місцевого бюджету для проведення розрахунку по заробітній платі із звільненими працівниками, що змушує позивача звернутись до суду з даним позовом.

Позивач ОСОБА_1 та її представники в судове засідання не з`явились, від адвоката Пономаренка П.О. до суду надійшла заява, в якій просив судове засідання проводити за його відсутності та відсутності позивача. Уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відзив на уточнену позовну заяву, згідно якого просив відмовити позивачеві у задоволенні позову, оскільки, вважав, що вимоги позивача щодо порушення Богодухівською районною державною адміністрацією її прав під час звільнення з посади директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Богодухівської районної державної адміністрації, у частині не проведення розрахунку при звільненні з посади є необґрунтованими, виплата заробітної плати позивачеві здійснювалась Територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг), а тому її вимоги з розрахунку при звільненні повинні бути пред`явлені до ліквідаційної комісії Територіального центру.

Представник третьої особи Богодухівської районної ради Богодухівського району Харківської області в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник третьої особи Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Богодухівської державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце його проведення повідомлений належним чином.

Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення згоди між сторонами; 3 ) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала на посаді директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Богодухівської державної адміністрації з 15 березня 1995 року по 26 лютого 2021 року, що підтверджується розпорядженням по особовому складу від 15 березня 1995 року та розпорядженням про звільнення № 24- к від 20 лютого 2021 року.

Відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 26 лютого 2021 року звільнена з посади директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Богодухівської державної адміністрації за угодою сторін, відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Згідно довідки Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Богодухівської державної адміністрації № 02-20/160 від 20 травня 2021 року, ОСОБА_2 нарахована, але не виплачена заробітна плата з 01 січня 2021 року по 26 лютого 2021 року. Нараховано, але не виплачено: посадовий оклад за січень 2021 року в розмірі 8 571 грн.; доплата за вислугу років за січень 2021 року в розмірі 2 571 грн.; посадовий оклад за лютий 2021 року в розмірі 8 571 грн.; доплата за вислугу років за лютий 2021 року в розмірі 2 571 грн.; нарахована компенсація за невикористану відпустку за 51 календарний день у лютому 2021 року в сумі 44 389 грн. 89 коп.: 32 календарних дні щорічної основної відпустки за період роботи з 01 лютого 2020 року по 26 лютого 2021 року та 19 календарних днів щорічної додаткової відпустки за період роботи з 27 травня 2018 року по 26 лютого 2021 року, всього 66 673 грн. 89 коп.

Згідно ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних судах розглядаються трудові спори за заявами: 2)працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних в частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Нормою ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» установлено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно зі статтею 1 Конвенції "Про захист заробітної плати" № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8- рп/2013 у справі № 1-13/2013 зазначено, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Як встановлено ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум у разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Також, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 646/3282/17 (постанова від 19.10.2021) слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до копії довідки Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Богодухівської державної адміністрації № 02-20/160 від 20 травня 2021 року, заробітна плата ОСОБА_1 за період роботи з 01 січня 2021 року по 26 лютого 2021 року та компенсація за невикористану відпустку загальною сумою складає 66 673 грн. 89 коп.

Суд констатує, що матеріали справи не місять доказів про повну або часткову виплату позивачу вказаної заборгованості при звільненні з роботи.

Відповідно до копій Положення про Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Богодухівської районної державної адміністрації № 134 від 27 квітня 2016 року, Територіальний центр є бюджетною установою, рішення щодо утворення, ліквідації або реорганізації приймає Богодухівська районна державна адміністрація. Кошторис, штатний розпис територіального центру затверджує голова районної державної адміністрації. Територіальний центр утримується за рахунок коштів, які відповідно до Бюджетного Кодексу України виділяються з місцевого бюджету на соціальних захист населення та соціальне забезпечення, інших надходжень, у тому числі від діяльності його структурних підрозділів, від надання платних соціальних послуг, а також благодійних коштів громадян, підприємств, установ та організацій, фонд оплати працівників територіального центру затверджується головою районної державної адміністрації, а тому заборгованість по заробітній платі підлягає стягненню саме з Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області.

Суд зазначає, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до пункту 4 частини 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч.ч. 1, 2, 8 ст. 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00). При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Згідно з п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; суд, ухвалюючи рішення, може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті.

Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача є законними та обґрунтованими, які доведені належними та достатніми доказами, що наявні в матеріалах справи.

Рішення виноситься у межах заявлених вимог, на підставі пред`явлених доказів.

Керуючись ст. 46 Конституції України, ст. ст. 2, 47, 83, 116, 117, 232 Кодексу законів про працю України, ч. 1 ст. 21, ст. 27 Законом України «Про оплату праці», ст.ст. 5, 10-13, 12, 13, 43, 76 - 83, 259, 263-265, 268, 272-273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 , представники позивача адвокати: Бондаренко Н.В., Пономаренко П.О. до Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області, треті особи: Богодухівська районна державна адміністрація Харківської області, Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Богодухівської державної адміністрації, про стягнення заробітної плати задовольнити.

Стягнути з Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області (код за ) на користь ОСОБА_1 ( ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) суму заборгованості із заробітної плати в розмірі 66 673 ( шістдесят шість тисяч шістсот сімдесят три ) гривні 89 коп.

Стягнути з Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області (код за ) в дохід держави судовий збір в розмірі 908 грн.

Допустити негайне виконання рішення в частині присудження стягнення заборгованості по заробітній платі за один місяць.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повний текст рішення виготовлений 30 вересня 2022 року.

СУДДЯ