ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 641/3951/19 Номер провадження 22-ц/814/1296/22Головуючий у 1-й інстанції Колодяжна І.М. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів:Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до місцевого суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку поділу майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона та відповідач з 22.12.2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу, 05.10.2011 року, ними на спільні кошти придбано майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за відповідачем. Позивачка вважає, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Сімейне життя сторін не склалося, відповідач залишив сім`ю. На прохання позивачки провести поділ квартири через органи нотаріату відповідач не реагує.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено.

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про судові витрати.

З рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач ОСОБА_1 , та подав на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального права, прохає скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач вказує, що позивачка ухилялася від добровільного поділу квартири, а суд не перевірив цього факту.

Також зазначає, що суд не врахував той факт, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, отримані від знайомого у якості повернення боргу та від продажу власної квартири. На час придбання квартири ОСОБА_2 не працювала, особистих коштів у неї не було.

Крім цього, суд першої інстанції помилково встановив, що сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2002 року, оскільки вимог про визнання такого факту ОСОБА_2 не заявляла.

Суд першої інстанції встановив належність квартири до спільної сумісної власності подружжя лише на підставі придбання квартири в період перебування у шлюбі, а не на підставі спільної участі подружжя коштами у її придбанні, що не узгоджується з позиціями Верховного Суду України, висловленими у справах № 6-7цс13, 6-264цс15.

Вважає, що нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2 про надання згоди на купівлю квартири, не доводить того факту, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позивач не довела наявності у неї особистих коштів на участі у придбанні квартири.

Крім цього, відповідач не погоджується з висновками місцевого суду про стягнення з нього судового збору на користь позивачки, посилаючись на те, що він є інвалідом війни ІІ групи.

Відзив на апеляційну скаргу від позивачки не надходив.

Справа перебувала у провадженні Харківського апеляційного суду та розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 29.04.2022 р. справа прийнята до провадження та призначена до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судове засідання сторони не з`явилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надавали.

Від позивачки надійшла заява про розгляд справи у її відсутність.

Отже, неявка сторін не перешкоджає розгляду цієї справи, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.12.2007 р., що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 22.12.2007 (т. 1 а.с. 11).

05 жовтня 2011 року ОСОБА_1 уклав нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу, за умовами якого він купив квартиру АДРЕСА_1 , та зареєстрував за собою право власності на неї (т.1 а.с. 8).

Пунктом 1.7 указаного договору купівлі-продажу визначено, що покупець набуває квартиру у спільну сумісну власність, на що його дружина ОСОБА_2 дає згоду згідно заяви, посвідченої Саварінською Н.В., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області 05.10.2011 № 3334 (том 1 а.с. 59-60).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира придбана в період шлюбу за спільні кошти подружжя, отже, належить сторонам на праві спільної сумісної власності та, виходячи з рівності часток подружжя в спільному майні, суд дійшов висновку про визнання за позивачкою право власності на 1/2 частини спірної квартири.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. N11).

Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2- 383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007р. № 11, зазначено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ч. 1ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено між ними або шлюбним договором.

Як передбаченост.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідност.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у справі власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Як передбачено ч.1, 3 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У ст. 77 ЦПК України наведено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування .

Згідно ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Згідно ч. 1,4 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вказувалося вище, у договорі купівлі-продажу від 05.10.2011 р. сторони погодили, що ОСОБА_1 набуває квартиру у спільну сумісну власність, на що його дружина ОСОБА_2 надає згоду.

У нотаріально посвідченій заяві про надання дозволу на укладення договору від 05.10.2011 р. ОСОБА_2 вказала, що надає згоду чоловіку на придбання квартири за кошти, що належать подружжю на праві спільної сумісної власності (том 1 а.с. 59-60).

Відповідач не оспорював у суді договір купівлі-продажу спірної квартири від 05.10.2011 р. ані в цілому, ані окремі його положення, тому, враховуючи презумпцію правомірності правочину, вказаний договір є чинним.

Отже, позивачкою доведено, а відповідачем не спростовано належними і допустимими доказами той факт, що спірна квартира була набута сторонами під час шлюбу за спільні кошти подружжя та є їх спільною сумісною власністю.

Відповідач ОСОБА_1 в суді першої інстанції посилався на те, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, частину яких він отримав від продажу іншої квартири, що належала йому на праві особистої власності, а частину - внаслідок повернення йому грошових коштів, які він надав у борг.

На підтвердження вказаних обставин відповідач надав суду копію рішення Виконавчого комітету Комінтернівської районної ради м. Харкова від 22.04.2003 № 83-4, згідно якого ОСОБА_1 надано однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 на склад сім`ї з одної людини; копію ордеру від 22.04.2003 року на вказану квартиру; приватизаційного платіжного доручення від 04.03.2004 р. на зазначену квартиру; договору купівлі-продажу вищевказаної квартири від 06.03.2004 р., за умовами якого ОСОБА_1 продав ОСОБА_3 зазначену квартиру за 74620 грн.; копію договору купівлі-продажу від 06.03.2004 року, згідно якого ОСОБА_1 купив у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_3 , житловою площею 18,8 кв.м., загальною площею 30,5 кв.м. за 53530 грн.; копію витягу про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на вказану квартиру в органі технічної інвентаризації; копію довідки від КП Харківське МБТІ від 06.04.2016 р. № 2500390.

Також відповідачем надано копію довідки приватного нотаріуса Гаврилюк Н.В. від 23.10.2019 р. № 26/01-16, зі змісту якої вбачається, що 05.10.2011 р. за реєстровим №6393 приватним нотаріусом Гаврилюк Н.В. посвідчено договір купівлі-продажу квартири номер АДРЕСА_3 , яка належала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Свирид Н.О., 06.03.2004 року за реєстровим № 1760, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 03.10.2011 р., номер витягу 31516591, зареєстрованих в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 23.03.2004 р., номер запису П-8-3878 та була продана ОСОБА_5 за суму 212000,00 грн. (т.1 а.с. 99-110).

Між тим, вказані обставини не доводять того, що ОСОБА_1 витратив отримані від продажу вказаної квартири кошти на придбання квартири АДРЕСА_1 , оскільки це спростовується договором купівлі-продажу від 05.10.2011 р. та нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_2 про надання згоди на придбання відповідачем спірної квартири, які є чинними.

Також відповідач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що він витратив на придбання спірної квартири особисті кошти, повернуті йому за договором позики.

Заява ОСОБА_6 , в якій він вказує, що 15.04.2002 р. отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 15000 доларів США, які повернув йому 03.08.2011 р. та на його прохання зберігав у себе до початку жовтня 2011 року, та за вказані грошові кошти, а також отримані від продажу іншої належної йому квартири кошти ОСОБА_1 хотів придбати двокімнатну квартиру (т.1а.с.103), також не є належним і допустимим доказом на підтвердження доводів відповідача. Крім цього, відповідач не ставив питання про визнання спірної квартири його особистою власністю.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірна квартира придбана сторонами у шлюбі за спільні кошти подружжя та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи, що сторони не дійшли згоди розподілити спірне майно в позасудовому порядку, місцевий суд дійшов правильного висновку про визнання за позивачкою право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , виходячи з правил рівності часток.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що суд не перевірив факту звернення ОСОБА_2 до органів нотаріату, а також з пропозицією до відповідача досудового врегулювання спору, не впливає на правильність висновків місцевого суду.

Питання щодо проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю до реєстрації шлюбу судом першої інстанції не досліджувалося та такого факту не встановлювалося, тому доводи скаржника в цій частині апеляційної скарги безпідставні.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі щодо помилковості висновків суду першої інстанції не доведені, тому відхиляються судом апеляційної інстанції.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно сторонами не спростована.

Доводи відповідача щодо незгоди з рішенням суду про стягнення з нього судових витрат на користь позивачки колегія суддів знаходить такими, що підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з положеннями ст. 5 ч. 1 п. 9 Закону України Про судовий збір, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

З матеріалів справи вбачається, що позивачкою за подання позовної заяви сплачено 2900,00 грн. судового збору та 384,40 грн. за подання заяви про забезпечення позову (т. 1 а.с. 2, 38).

Позовні вимоги судом першої інстанції задоволені, рішення суду в цій частині є правильним. Отже, позивач має право на відшкодування витрат зі сплати судового збору в повному обсязі.

Між тим, як убачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 є інвалідом другої групи безстроково, що підтверджується копією посвідчення серії є № НОМЕР_2 , виданого 30.05.2018 р. Комінтернівським УПСЗН, а також копією довідки МСЕК серії 12ААА № 955566 (т.1 а.с. 95,96). Отже, він звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Враховуючи наведені положення закону, понесені позивачкою ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у загальній сумі 3284,40 грн. компенсуються за рахунок держави.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню в частині стягнення судового збору, ухвалення в цій частині нового рішення, яким понесені позивачкою витрати зі сплати судового збору у загальній сумі 3284,40 грн. компенсувати за рахунок держави.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 368, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1 п.3,4, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2020 року скасувати в частині стягнення судового збору. Ухвалити в цій частині нове рішення.

Понесені ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у сумі 2900,00 (дві тисячі дев`ятсот гривень 00 копійок) та 384,40 (триста вісімдесят чотири гривні 40 копійок), а всього 3284,40 (три тисячі двісті вісімдесят чотири гривні 40 копійок) компенсувати за рахунок держави.

В іншій частині рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді Ю.В.Дряниця

Л.І.Пилипчук