Справа 206/1991/22
Провадження 2/206/788/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2022 року м. Дніпро

Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Прінь І.П.,

за участі: секретаря судового засідання Ніколайчук Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради (м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, 75), третя особа Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради (м. Дніпро, вул. Старокозацька, 58, ) про визнання права користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

14.07.2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа - Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову вказує на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Шлюб було розірвано у 1983 році. Після розірвання шлюбу було здійснено обмін житла. Місце проживання чоловіка було зареєстровано разом з його матір`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . У 2000 році за цією адресою також було зареєстровано місце проживання їхнього сина ОСОБА_4 . Її місце проживання було зареєстровано разом з донькою ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 . Незважаючи на розірвання шлюбу їх сім`я постійно проживала за цією адресою. У 2013 році стан здоров`я матері чоловіка погіршився і вона разом з чоловіком і сином переїхали на постійне проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. У квартирі залишилися проживати її чоловік, вона і син. 25.09.2015 року вона знялася з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , але за адресою фактичного проживання не зареєструвалася через відсутність копії ордеру на квартиру. Тільки наприкінці 2020 року нею було отримано копію ордеру.

16.03.2021 року між КП «Жилсервіс» і ОСОБА_2 було укладено договір найму житла - ізольованої квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Через періодичні хвороби вони з чоловіком відкладали звернення до відділу реєстрації.

ІНФОРМАЦІЯ_2 чоловік помер. Потім для того, щоб зареєструвати своє місце проживання необхідно було щоб її син оформив договір найму житлового приміщення. Проте він цього не встиг зробити, оскільки 24.02.2022 року почалася війна і син був мобілізований до лав збройних сил України.

30.05.2022 року син ОСОБА_4 надіслав їй нотаріально посвідчену заяву, якою надав свою згоду на її проживання та реєстрацію у спірній квартирі.

09.06.2022 року син загинув. Вона продовжує проживати у спірній квартирі без реєстрації місця проживання. Іншого житла вона не має. Вселилася у цю квартиру зі згоди наймача ОСОБА_3 і продовжувала проживати в квартирі в якості члена сім`ї наступного наймача ОСОБА_2 . Син ОСОБА_4 , як наступний наймач спірної квартири, визнав її право на житло у квартирі.

Позивач просить суд визнати за нею право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_3 .

Ухвалою суду від 18.07.2022 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 18.08.2022 року закрито підготовче провадження і призначено справи до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Маркело В.О. позовні вимоги, позивача підтримала. Надала пояснення ідентичні, викладеним у позовній заяві.

Відповідач відзив на позов не подавав. Представник відповідача ОСОБА_6 у судовому засідання проти задоволення позовних вимог заперечував. В обгрунтування заперечень вказує на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження аргументів, викладених в позовній заяві, які є обов`язковими для встановлення дотримання порядку при вселенні, зокрема позивачем не підтверджено проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ведення з ними спільного господарства; позивачем не доведено наявності письмової згоди на її вселення всіх членів сім`ї наймача. Просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, вислухавши пояснення представників позивача і відповідача, показання свідків, дослідивши письмові докази, приходить до наступного.

За приписами ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За статтею 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи

громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Судом встановлено, що згідно із ордером №2755 від 26.07.1985 року ОСОБА_3 було надано у користування 2-кімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №1200 від 18.03.2021 року у цій квартирі було зареєстровано місце проживання наймача ОСОБА_3 з 20.08.1985 року, її сина ОСОБА_2 з 18.11.1986 року, її онука ОСОБА_4 з 04.02.2000 року.

Місце проживання позивачки до 25.09.2015 року було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

З талону зняття з реєстрації місця проживання в Україні ОСОБА_1 була знята з реєстрації за цим місцем проживання 25.09.2015 року, місце вибуття у талоні зазначено: АДРЕСА_1 .

Позивач вказує на те, що за вказаною вище адресою вона разом з чоловіком і сином стала проживати з 2013 року, зі згоди наймача квартири ОСОБА_3 .

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 суду показала, що ОСОБА_1 знає давно. Їй відомо, що з 2013 року ОСОБА_1 , її чоловік ОСОБА_2 і син ОСОБА_4 проживали разом однією сім`єю з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_3 у квартирі залишилися проживати ОСОБА_2 , ОСОБА_1 і ОСОБА_4 . Вони жили однією сім`єю, вели спільне господарство, опікувалися один одним. ОСОБА_1 тривалий час не могла зареєструвати своє місце проживання у цій квартирі через відсутність якихось документів. Після смерті ОСОБА_2 і ОСОБА_4 у спірній квартирі залишилася проживати ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_8 суду показала, що є рідною сестрою позивачки, спілкувалася з останньою рідко. Але їй особисто відомо, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 спочатку жила одна ОСОБА_3 . У 2013 році у квартиру заселилися ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , а згодом їхній син ОСОБА_4 . Вони проживали однією сім`єю, опікувалися один одним. ОСОБА_3 померла у 2014 році, ОСОБА_2 помер у 2021 році, а ОСОБА_4 загинув на війні у червні 2022 року. У квартирі залишилася проживати на цей час тільки ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що з 1984 року проживає у квартирі АДРЕСА_4 , тобто є сусідкою позивачки. Їй відомо, що у квартирі АДРЕСА_5 спочатку проживала тільки ОСОБА_3 . Потім вона почала хворіти і у 2013 році до неї вселилися ОСОБА_2 з дружиною ОСОБА_1 та їхній син ОСОБА_4 . Вона ніколи не чула від ОСОБА_3 , що вона була проти проживання у квартирі ОСОБА_1 . Вони жили однією сім`єю, опікувалися один одним. ОСОБА_3 померла у 2014 році. У 2021 році помер ОСОБА_2 . У червні 2022 року загинув ОСОБА_4 . У квартирі залишилася проживати ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_10 , суду показав, що з 2000 року він проживає у квартирі АДРЕСА_6 , він також є головою ОСББ»20-річчя Перемоги-23». Йому відомо, що ОСОБА_1 вселилася у квартиру АДРЕСА_5 разом з чоловіком і сином у 2013 році. У них у квартирі були постійні п`янки, драки, конфлікти. Потім ОСОБА_2 захворів. Його дружина ОСОБА_1 здійснювала за ним догляд. ОСОБА_1 оплачувала квартплату і комунальні послуги. У червні 2022 року загинув син позивачки ОСОБА_4 і у квартирі залишилася проживати одна ОСОБА_1 . Ним дійсно була видана ОСОБА_1 довідка про те, що вона проживає у квартирі АДРЕСА_3 без реєстрації з 2013 року, оскільки цей факт був відомий йому особисто.

Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з частиною першою статті 106 ЖК Української РСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою (стаття 107 ЖК Української РСР).

Судом встановлено, що основний наймач квартири ОСОБА_3 померла у 2014 році, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Після її смерті у квартирі залишилися проживати ОСОБА_2 , ОСОБА_4 і позивачка ОСОБА_1 , які проживали однією сім`єю і вели спільне господарство.

16.03.2021 року між КП «Жилсервіс-5» ДМР і ОСОБА_2 був укладений договір найму житла в будинку державного і комунального житлового фонду, згідно із яким наймодавець надав наймачу ОСОБА_2 і члену його ім`ї - сину ОСОБА_4 у користування квартиру за адресою: АДРЕСА_1 строком на 35 місяців із автоматичною пролонгацією договору.

Факт постійного проживання позивачки ОСОБА_1 з 2013 року без реєстрації місця проживання у спірній квартирі з наймачем ОСОБА_2 та їх спільним сином ОСОБА_4 підтверджений також показами свідків.

Наймач ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Таким чином, член сім`ї померлого наймача син ОСОБА_4 , місце проживання якого було зареєстровано у спірній квартирі, мав право, відповідно до ст.107 ЖК України оформити договір найму квартири на своє ім`я.

Проте він не встиг оформити договір через те, що його було мобілізовано до лав збройних сил України у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану з 24.02.2022 року.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Проте, він за життя, як особа, яка мала право користування спірною квартирою, в якій було зареєстровано його місце проживання, надав 30.05.2022 року нотаріально посвідчену заяву, в якій надає згоду на проживання та реєстрацію місця постійного проживання матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ., за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Статтею 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 тривалий час, а саме з 2013 року, постійно проживає у спірній квартирі, наймачем якої спочатку була її свекруха ОСОБА_3 , потім цивільний чоловік ОСОБА_2 , тобто вона має тривалі зв`язки з конкретним місцем проживання, іншого постійного місця проживання у неї немає.

Суд зауважує, що відсутність реєстрації місця проживання сама по собі не свідчить про те, що позивач не набула права користування жилим приміщенням, оскільки судом за обставинами справи безспірно встановлено, що позивач вселилася в жиле приміщення як член сім`ї наймача, вели спільне господарство ( у розумінні ст.64 ЖК України), тобто вона набула рівного з наймачем права користування жилим приміщенням.

Суд констатує, що згідно із встановленими обставинами у цій справі, спірна квартира є житлом позивача у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 9, 61, 64, 65, 106, 107 ЖК УРСР, ст. ст. 4, 12, 13, 81, 89, 141, 258-259, 267, 268, 280-285 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_3 .

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення (підписання, складання повного судового рішення).

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 28.09.2022 року.

Суддя І.П. Прінь