ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2022 року м.Суми

Справа №591/8842/21

Номер провадження 22-ц/816/903/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Рунова В. Ю.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Головне управління Національної поліції в Сумській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Сумській області на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29 липня 2022 року в складі судді Сидоренко А.П., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складено 04 серпня 2022 року, -

в с т а н о в и в :

09 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Національної поліції в Сумській області (далі - Національна поліція) про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 3302092,62 грн та моральної шкоди в розмірі 700000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що заявнику була завдана матеріальна та моральна шкода, спричинена неефективністю ведення досудового розслідування, що призвело до надмірної тривалості кримінального провадження №00000030 від 06 травня 2014 року за фактом порушення службовими особами відповідача Сумської міської ради обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Відповідач не дотримався розумних строків слідства (7 років), не здійснив належним чином розслідування у кримінальному провадженні, чим завдав позивачу моральну та майнову шкоду у розмірі вартості не отриманого протягом 30 років в особисту власність житла. Постановою першого заступника Генерального прокурора було встановлено, що слідство проводилося неефективно. Внаслідок незаконних та безвідповідальних дій та злочинної бездіяльності посадових осіб заявнику було завдано моральну шкоду, яку оцінює в 700000 грн, а також матеріальну шкоду у розмірі вартості не триманої двокімнатної квартири у сумі 3302092,62 грн.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 29 липня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2000 грн компенсації моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду в частині незадоволених вимог та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі. На думу позивача, рішення суду в частині незадоволених вимог належним чином не мотивоване, а стягнення моральної шкоди у розмірі 2000 грн не є ефективним захистом прав заявника, які, як встановив суд, є порушеними. Вважає, що встановлення допущених відповідачем порушень щодо неефективного слідства є достатнім для задоволення позову у повному обсязі.

В апеляційній скарзі Національна поліція просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення в цій частині про відмову у їх задоволенні. В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що у рішенні не наведено фактичних обставин та не доведено спричинення моральної шкоди, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками, а також не наведено з яких саме міркувань суд виходив, визначаючи відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 грн, якими належними, допустимими та достовірними доказами це підтверджується. Відсутні також і будь-які судові рішення, якими б встановлювалась відсутність належного контролю за досудовим розслідуванням з боку відповідача. Реалізація права позивача на оскарження дій чи бездіяльності слідчих та задоволення таких скарг не свідчить про незаконність прийняття рішень, зводяться до реалізації права на здійснення функції контролю і тим більше не свідчить про завдання цим моральної шкоди.

В частині відмови у задоволенні позову рішення суду не оскаржується.

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, оскільки було задоволено його клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та сервісу відеозв`язку «Easycon». Апеляційний суду створив всі технічні умови для участі позивача в судовому засіданні проте останній не зміг взяти участь в режимі відеоконференції власними засобами, незважаючи на неодноразові спроби як з його боку так і з боку апеляційного суду. Відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду несе учасник справи, який подав відповідну заяву. Тому враховуючи що участь сторін в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою, клопотання про відкладення від позивача не надходило, позиція позивача є чіткою і зрозумілою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача Давиденко О.В. , дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Національної поліції підлягає задоволенню, а скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що постановою Генеральної прокуратури України від 10 липня 2018 року встановлено, що слідчим управлінням Національної поліції розслідується кримінальне провадження № 0000030 за фактом порушення службовими особами Сумської міської ради обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, що призвело до порушення права ОСОБА_1 на першочергове отримання житла, а також невиконання ними рішення суду за ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 382 КК України.

Досудове розслідування у зазначеному кримінальному провадженні здійснюється понад 4 роки різними органами: СВ Сумського ВМ УМВС України в Сумській області, СВ прокуратури Сумської області та з 15 листопада 2016 року - Національною поліцією.

Протягом указаного періоду слідство проводиться неефективно, без дотримання вимог щодо повного, всебічного та неупередженого дослідження обставин кримінального провадження.

З метою швидкого та повного розслідування обставин кримінальних правопорушень здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000030 доручено слідчим Національної поліції в Полтавській області (т. 1 а.с. 15).

15 жовтня 2019 року, 22 листопада 2019 року, 05 грудня 2019 року ОСОБА_1 звертався до Міністра внутрішніх справ України Авакова А.Б. щодо порушення чинного законодавства посадовими особами Національної поліції в Полтавській та Сумській областях у досудовому розслідуванні за ЄРДР №00000030 від 06 травня 2014 року (т. 1 а.с. 16-22).

05 липня 2021 року, 03 серпня 2020 року ОСОБА_1 звертався до начальника Національної поліції зі скаргою щодо порушення чинного законодавства посадовими особами Національної поліції (т. 1 а.с. 58-60, 61-64).

03 серпня 2020 року ОСОБА_1 звертався до заступника начальника Національної поліції зі скаргою щодо порушення чинного законодавства посадовими особами Національної поліції (т. 1 а.с. 64-66).

15 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до заступника начальника Національної поліції - начальника слідчого відділу О.Радченка з заявою про вчинення злочину посадовими особами правоохоронних органів в кримінальному провадженні №00000347 від 10 січня 2013 року (т. 1 а.с. 67-72).

05 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Національної поліції Анохіна О. з повторною скаргою щодо порушень чинного законодавства посадовими особами Національної поліції (т. 1 а.с. 73-75).

09 січня 2022 року ОСОБА_1 звернувся з повторною скаргою на ім`я начальника Національної поліції Чиж С., та на ім`я Міністра внутрішніх справ Монастирського Д. на невиконання чинного законодавство посадовцями Національної поліції (т. 1 а.с. 77-82, 85-87).

30 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся з повторною скаргою на ім`я начальника Національної поліції Чиж С., та на ім`я Міністра внутрішніх справ Монастирського Д. на невиконання чинного законодавство посадовцями Національної поліції (т. 1 а.с. 90-95).

20 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся з повторною скаргою на ім`я начальника Національної поліції Анохіна О. та на ім`я Міністра внутрішніх справ Монастирського Д. на невиконання чинного законодавство посадовцями Національної поліції (т. 1 а.с. 96-98).

Як пояснив в суді апеляційної інстанції представник відповідача Давиденко О.В. кримінальне провадження № 00000030 було закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення.

Вирішуючи спір в частині заявлених вимог про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок неотримання квартири, суд першої інстанції виходив з того, що питання надання житла не відноситься до безпосередньої компетенції відповідача, а держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Крім того, суду не надано будь-яких доказів того, що зазначені позивачем втрати є майновою шкодою, спричиненою внаслідок протиправних дій чи бездіяльності відповідача, а відтак суд відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Частково задовольняючи вимоги про компенсацію моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з визнання факту заподіяння моральної шкоди позивачу діями відповідача через тривалу бездіяльності посадових осіб пов`язаних з невиконанням своїх обов`язків, не проведенні комплексу дій передбачених КПК України. Урахувавши характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, суд вважав заявлену суму компенсації завищеною і не підтверджену у судовому засіданні. Натомість, суд виходив з того, що позивачеві були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, проте за відсутності інших доказів на підтвердження немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, істотності змін в житті, тощо), керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, суд стягнув з Державного бюджету України на користь позивача моральну шкоду у розмірі 2000 грн.

Проте, з висновками місцевого суду в частині задоволених вимог про стягнення моральної шкоди колегія суддів апеляційного суду погодитись не може з наступних підстав.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Проте, ОСОБА_1 не доведено заподіяння йому моральної шкоди з підстав, заявлених у позові, заявник не надав доказів спричинення йому душевних страждань внаслідок ухвалення прокурором Генеральної прокуратури України постанови від 10 липня 2018 року, наявності причинно-наслідкового зв`язку між порушенням його права та наслідками, які спричинило це порушення.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог ст. 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що позов в частині стягнення моральної шкоди недоведений, оскільки ОСОБА_1 не надано належних доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями службової (посадової) особи органу державної влади, що в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

При цьому засвідчений у вказаній вище постанові від 10 липня 2018 року факт неефективного досудового розслідування не тягне безумовний наслідок цивільно-правового характеру і саме по собі не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Уцілому, доручення здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні іншому слідчому відділу не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

В матеріалах справи відсутні і ухвали слідчого судді чи судові рішення, якими б визнавалися дії чи бездіяльність органів досудового розслідування ГУНП в Сумській області протиправними.

Також позивачем не зазначено в позовних заявах яким чином допущено бездіяльність саме ГУНП в Сумській області, у який проміжок часу та за яких обставин, враховуючи що досудове розслідування у кримінальному провадженні №00000030 здійснювалося різними слідчими органами.

Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди, розмір якої жодним чином не обґрунтований.

З рішенням суду про відмову у задоволенні позову в частині стягнення матеріальної шкоди апеляційний суд повністю погоджується.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного суду України 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності матеріальної шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і шкодою покладено на позивача. Проте, позивачем не доведено, що внаслідок дій чи бездіяльності відповідача позивачу завдано шкоди у розмірі вартості не отриманої квартири у сумі 3302092,62 грн.

Таким чином, позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає у повному обсязі, а тому рішення суду першої інстанції на підставі п. 1, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, тому сплачений відповідачем судовий збір за подання апеляційної скарги згідно ст. 141 ЦПК України компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29 липня 2022 року залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Сумській області задовольнити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29 липня 2022 року в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2000 грн в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Сумській області про стягнення моральної шкоди відмовити.

В іншій частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29 липня 2022 року залишити без змін.

Компенсувати Головному управлінню Національної поліції в Сумській області 1362 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. І. Собина

В. Ю. Рунов