справа № 489/5000/20 провадження №2/489/109/22
РІШЕННЯ

Іменем України

28 вересня 2022 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

при секретарі судового засідання Ревицької Р.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку у спільному майні

встановив:

У жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, після уточнення якого просила:

- встановити факт проживання сторін однією сім`єю, як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу з вересня 2004 року по липень 2020 року;

- визнати житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за кадастровим номером: :01:015:0028 за цією ж адресою, а також все рухоме майно, яке знаходиться в будинку та на території земельної ділянки, спільним сумісним майном сторін;

- в порядку поділу спільного майна визнати за нею право власності на Ѕ частку будинку та земельної ділянки за кадастровим номером: :01:015:0028, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ;

- в порядку поділу спільного майна визнати за нею право власності на Ѕ частку всього рухомого майна в будинку та на території земельної ділянки (згідно наведеного переліку) за адресою: АДРЕСА_2 .

Як на підставу позовних вимог позивач вказала, що в період з 1984 року по 1989 рік вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого в них народився син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згодом вони розірвали шлюб та проживали окремо. З вересня 2004 року вони поновили своє подружнє життя, але без реєстрації шлюбу, почали проживати разом, фактично набули статусу сім`ї - спільною працею та доходами формували загальний сімейний бюджет, мали один відносно одного взаємні права та обов`язки, які притаманні подружжю, здійснювали спільні покупки, разом відпочивали, вирішували побутові проблеми, дбали один про одного, морально підтримували один одного, допомагали сину, набували нерухоме майно, поліпшуючи і збільшуючи його дохід і т.д. При цьому, сторони у справі в цей період не перебували у зареєстрованому шлюбі з іншими особами.

Із вересня 2004 року відповідач почав проживати постійно в квартирі АДРЕСА_3 , яку придбала позивач, коли проживала одна.

У 2011 році вони вирішили придбати житловий будинок для більш комфортного проживання, обравши при цьому невеликий будинок АДРЕСА_1 . 30.11.2011 був укладений попередній договір між колишнім власником будинку ОСОБА_6 та відповідачем про намір укласти договір купівлі-продажу будинку та вона разом з відповідачем надали завдаток у розмірі 2000 доларів США. Договір був підписаний у присутності свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8

23.12.2011 вони придбали будинок за спільні кошти, право власності на який оформили на відповідача. При оформленні угоди, яка посвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального кругу Матвєєваю І.М., позивач була присутня, оскільки розраховувалася разом з чоловіком. В день укладення угоди, цим же нотаріусом, 23.12.2011 була посвідчена довіреність на її ім`я з наділенням правами здійснювати від імені відповідача оформлення правових документів на право власності на земельну ділянку під будинком, оскільки попереднім власником земельна ділянка не була оформлена. Через пів року, 07.06.2012 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, який посвідчений приватним нотаріусом Матвєєвою І.М. Купівля земельної ділянки відбулася також за спільні кошти позивача та відповідача.

Вказує, що на момент укладення договорів купівлі-продажу будинку (грудень 2011 року) та земельної ділянки (червень 2012 року) відповідач проживав та був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_3 разом нею (вказано в преамбулах договорів нотаріусом).

Використовуючи спільний бюджет, за спільні кошти сторін будинок був добудований, здійснено всі необхідні поліпшення, ремонт, збільшено загальну та житлову площу будинку. 23.1202012 на замовлення відповідача МБТІ був виготовлений технічний паспорт на житловий будинок та 23.12.2012 власнику було видано свідоцтво про право власності на будинок на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради від 14.12.2012 № 1299.

Крім того, разом з відповідачем, за спільні кошти сімейного бюджету були придбані меблі, побутову техніку, необхідний для обслуговування будинку інвентар тощо згідно з таким приблизним переліком вартістю загалом приблизно на 600000,00 грн.:

- м`які меблі «Рамон» (китовий диван, м`який пуф, крісло);

- спальний гарнітур з натурального дерева «Carpento» (ліжко,2 тумби, туалетний столик, стілець, комод, тумба під телевізор);

-матрац еліт-класу;

- шкяряний диван;

-письмовий стіл (шкіра, натуральне дерево);

- прихожа (натуральне дерево);

- кухонний гарнітур - 6 м, столові кухонні меблі (стіл, 4 стільця, натуральне дерево);

- холодильник 4-дверний «Sharp»;

- посудомийна машина «Bosch»;

- газова панель «Electrolux»;

- електродуховка «Electrolux»;

- мікрохвильова піч «Samsung»;

- телевізор «Fillips»(діагональ 45);

- телевізор «Sony» (діагональ 55);

- пральна машинка з сушкою «Electrolux»;

- люстри «Aedoluxe» з камінням Сваровськи (12-рожкова, 7-рожкова, 5-рожкова, 5 бра);

- компьютер (монітор «Asus, діагональ 24);

- газонокосарка «Bosch»;

- культиватор,

- колеса із зимовими шинами на автомобіль (4 одиниці);

- кондиціонер.

Між сторонами у справі не було досягнуто згоди та не укладався договір поділу майна, але 24.12.2016 відповідачем був оформлений заповіт на її ім`я. Тому цей правочин є доказом того, що будинок є їхнім спільним майном.

У липні 2020 року подружні сторінки сторін різко погіршилися та відповідач, який став ініціатором їх розриву - завдав їй тілесних ушкоджень та вигнав на вулицю з будинку, не давши можливості забрати особисті речі, необхідні речі домашнього вжитку тощо. З цього приводу вона звернулася до поліції із заявою про протиправні дії колишнього цивільного чоловіка.

Посилаючись на наведені обставини та неможливість вирішення спору в досудовому порядку позивач звернулася до суду з вказаним позовом.

Відповідач 30.12.2020 надав відзив на позов в якому просив в задоволенні позовних вимог відмовити через їх безпідставність та недоведеність. У відзиві вказав, що відповідно до положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутому майні, що узгоджується із висновком Верховного Суду України, наведеним в постанові від 16.12.2015 у справі № 6-2641цс15.

На підтвердження своїх вимог про визнання права власності на Ѕ частину спірного житлового будинку позивач мала надати докази, з яких можливо було б встановити факт несення нею певних коштів для придбання спірного майна. На його спорудження чи придбання нею будь-яких будівельних матеріалів необхідних для його будівництва. Сам лише факт отримання позивачем доходу від підприємницької діяльності не може бути доказом участі у придбання та/або поліпшенні спірного будинку та придбання земельної ділянки.

Так як позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно було набуте нею та відповідачем внаслідок їх спільної праці, або доказів укладення між сторонами письмової угоди про створення спільної сумісної власності, тому відсутні правові підстави для задоволення позову. Така позиція узгоджується з правовою позицією Верховного суду викладеного у постанові від 24.01.2020 у справі № 546/912/16-ц.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва суду від 30.11.2020 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 18.03.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали вимоги позову та просили їх задовольнити.

Відповідач та його представник в задавлені позовних вимог просили відмовити.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного.

Із позовної заяви вбачається та не оспорювалося сторонами в ході розгляду справи, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 1984 року по 1989 рік, від якого мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як зазначає позивач, після розірвання шлюбу сторони проживали окремо деякий час та з вересня 2004 року поновили своє подружнє життя, але без реєстрації шлюбу, та разом проживали однією сім`єю до липня 2020 року.

Наведені обставини позивач підтвердила тим, що в цей період спільного з відповідачем сімейного життя, вони спочатку проживали в квартирі АДРЕСА_3 , яка належить їй на праві приватної власності, так як була придбана коли з відповідачем проживала окремо.

Як пояснила позивач для покрашення житлових умов вони з відповідачем вирішили придбати будинок з можливістю його поліпшення. Такий будинок підшукали за адресою по АДРЕСА_2 , власником якого був ОСОБА_6 , що підтвердила свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 16.12.2011.

Згідно свідоцтва житлова площа будинку складала 47,6 кв. м., а загальна площа 61,5 кв.м.

30.11.2011 між ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено попередній договір, відповідно до якого останній зобов`язався укласти договір купівлі-продажу житлового будинку. На виконання умов попереднього договору відповідачем, як вказує позивач в її присутності, в якості авансу було надано 2000 доларів США.

23.12.2011 між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу цілого житлового будинку за адресою по АДРЕСА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Матвєєвою І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1231.

Із попереднього договору та договору купівлі-продажу будинку вбачається, що адресою реєстрації місця проживання відповідача ОСОБА_3 вказано адресу: АДРЕСА_4 .

23.10.2012 КП «Миколаївське МБТІ» затверджено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_5 , який виготовлено на ім`я відповідача ОСОБА_3 . Згідно технічного паспорту площа забудови 184,2 кв.м, житлова площа 70,0 кв.м, загальна площа 138,6 кв.м.

Право власності на житловий будинок оформлено було на відповідача ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 23.12.2012, виданого на підставі рішення виконкому Миколаївської міської радивід14.12.02012 № 1299 замість договору купівлі-продажу від 23.12.2011.

23.12.2012 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Матвєєвою І.М. було посвідчено довіреність, яка зареєстрована в реєстрі за № 1234, видану ОСОБА_6 на ім`я позивача ОСОБА_1 для представництва його інтересів при оформленні правовстановлюючих документів на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_2 .

Як пояснила позивач в ході розгляду справи та вказала в позові, довіреність була видана ОСОБА_6 так як до продажу житлового будинку ним не було оформлено право власності на земельну ділянку під ним.

Із довіреності вбачається, що позивач на дату її оформлення була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

07.06.2012 між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , адресою якого вказано: АДРЕСА_4 , укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки за кадастровим номером: :01:015:0003:3:02 за адресою по АДРЕСА_2 .

03.10.2014 право власності на спірну земельну зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Доданою до позову довідкою ЖКП «Південь» ММР від 26.01.2015 № 341 підтверджується, що за адресою по АДРЕСА_4 зареєстровані три особи: ОСОБА_1 (основний квартиронаймач) з 04.07.2003; ОСОБА_3 (чоловік) з 17.09.2004; ОСОБА_5 (син) з 20.05.2005.

Згідно довідки ЖКП «Південь» ММР від 02.04.2015 № 1047 за адресою: АДРЕСА_2 ніхто не зареєстрований.

Актом про проживання від 11.10.2020, складних за участю двох сусідів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 позивач підтвердила, що з 2011 року вона разом з відповідачем проживає за адресою АДРЕСА_2 однією сім`єю.

До позову позивач також додала копію заповіту від 24.12.2016, згідно якого ОСОБА_3 заповів все належне йому майно ОСОБА_11 .

У ході розгляду справи позивач пояснила, що подружні стосунки з відповідачем припинилися з липня 2020 року, з вини відповідача. Коли вона у вересні 2020 року приїхала до спірного будинку щоб забрати свої особисті речі відповідач почав себе вести відносно неї агресивно і заподіяв їй тілесні ушкодження, внаслідок чого вона звернулася до поліції та було зареєстровано кримінальне провадження за частиною першою статті 125 КК України, що підтвердила витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, кримінальне провадження 0000569 від 13.09.2020.

Із доданого до позову допиту потерпілого від 14.09.2020, вбачається, що позивач ОСОБА_1 вказувала, що її чоловік ОСОБА_3 мешкає за адресою: АДРЕСА_5 , де мешкала і вона та була змушена піти від чоловіка, тому що той почав себе вести неадекватно, став простягати до не ї руки та наносити тілесні ушкодження. Будинок за цією адресою купувала самостійно, так як є підприємцем, а її чоловік був на пенсії 20 років.

Допитаний в ході кримінального провадження в якості свідка ОСОБА_5 пояснював, що його мати ОСОБА_1 та батько ОСОБА_3 проживали з 2013 року за адресою: АДРЕСА_5 . Батьки були офіційно розлучені, але весь цей період вони проживали однією сім`єю. Приблизно на початку липня між батьками виник конфлікт, в результаті якого батько причинив матері тілесні ушкодження. Під час конфлікту мати зателефонувала своїй подрузі ОСОБА_12 , яка її забрала до себе. Після цього мати весь цей час винаймала житло і там проживала. 12.09.2020 зателефонувала мати та повідомила, що коли прийшла до будинку щоб вирішити з батьком питання поділу майна, той відмовся та вона почала збирати свої речі, але той почав їй заважати та наніс удар в область носу.

Із пояснень ОСОБА_3 від 24.09.2020, наданих ним в ході кримінального поводження, слідує, що за адресою: АДРЕСА_5 проживає приблизно з 2013 року. Проживав там разом з дружиною ОСОБА_1 , з якою знаходився давно в офіційному розводі. Але весь період часу вони проживали однією сім`єю. З початку 2020 року у них почалися конфлікти в сім`ї і приблизно в кінці червня 2020 року його дружина переїхала від нього, куди не знає. 12.09.2020 йому зателефонувала колишня дружина ОСОБА_13 і повідомила, що вона знаходиться біля будинку та сказала, що хоче забрати речі та поговорити. Під час розмови ОСОБА_13 спочатку стала говорити, що хоче повернутися, а потім сказала, що хоче забрати речі і побутову техніку, на що він погодився. А коли сказала, щоб переписав на неї будинок, в чому їй відмовив, в неї почалася істерика.

Факт спільного проживання з відповідачем позивач також підтвердила фото спільного їх відпочинку та з онуком, датованих періодом з 2007 року по 2015 рік.

Допитані в ході судового розгляду свідки позивача:

- ОСОБА_14 пояснила, що з 2015 року вона прибиральницею в будинку сторін та допомагала їм по господарству. Пропрацювала в них біля шести років. Була нормальна, хороша сім`я. ніколи не чула щоб сторони сварилися;

- ОСОБА_15 , пояснила, що її тітка ОСОБА_1 повідомляла їй, що вони купили земельну ділянку та будуть будувати будинок. На скільки їй відомо будинок будували сторони за спільні кошти. Зі слів тітки знає, що її побив її чоловік ОСОБА_3 ;

- ОСОБА_5 , син сторін, пояснив, що з 2004 по 2011 рік жив з батьками в квартирі по АДРЕСА_6 . У цей час батьки жили повноцінною однією сім`єю, все купували разом. Будинок вибирали довго, в чому їм допомагав. Будинок куплявся за кошти матері, яка є підприємцем, так як батько ніде не працював, отримував лише пенсію. За кошти матері купувалися будівельні матеріали, коли будинок будувався. З 2013 року по 2020 рік батьки жили в будинку, який разом облаштовували. Після чого стосунки між батьками погіршилися;

ОСОБА_16 , цивільна дружина сина сторін, пояснила, що зі слів чоловіка ОСОБА_17 знає, що його мати працює, а ОСОБА_18 ні. У будинку бувала.

Свідки відповідача:

- ОСОБА_19 пояснив, що спочатку оформив з відповідачем договір купівлі-продажу будинку, а потім земельної ділянки. Так як вона не була приватизована. Кошти надав ОСОБА_18 під розписку, який був з ОСОБА_13 у нотаріуса. Довіреність видав ОСОБА_20 для оформлення земельної ділянки, так як вони були однією сім`єю.

- ОСОБА_21 , товариш відповідача, пояснив, що з відповідачем познайомився в 2005 - 2006 році через оголошення про купівлі запчастин до авто. Потім разом ремонтував з його сином авто. Був декілька раз в їх магазині, де його обслуговували покупці;

- ОСОБА_22 , сусідка по спірному житловому будинку, пояснила, що сторін знає як сусідів по АДРЕСА_2 . Бачила їх коли будинок будувався.

- свідок ОСОБА_23 , знайомий сторін, пояснив, що познайомився із сторонами в 2004 року, коли його колишня дружина працювала в ювелірному магазині сторін. Бачив як ОСОБА_18 відкриває і закриває магазин. За домовленістю з ним розробляв програмну систему управління базою даних магазину. ОСОБА_18 також продавав вироби. Останній рік спілкувався лише з ОСОБА_24 . Бував на квартирі сторін по АДРЕСА_6 . У будинку не був та про його будівництво йому нічого не відомо.

При вирішенні спору суд виходить з наступного правового регулювання.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення статті 74 СК України.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої, другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями частин першої, п`ятої - сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини та дослідженні докази суд вважає, що позивач ОСОБА_1 довела факт проживання з відповідачем ОСОБА_25 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період вересня 2004 року по липень 2020 року, спочатку за адресою: АДРЕСА_4 , а в подальшому після добудови спірного будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

У ході розгляду справи встановлено, що після завершення будівництва, з 2013 року до фактичного припинення подружніх стосунків (липень 2020 року) сторони проживали в житловому будинку по АДРЕСА_2 , який після придбання сторонами з огляду на наявні і досліджені судом докази було добудовано за спільні кошти сторін.

Належних та допустимих доказів, що спростовували даний факт, як і факт спільного придбання за цією адресою житлового будинку, який було добудовано сторонами, та земельної ділянки, відповідач суду не надав.

Доводи представника відповідача, що покази свідків суд не вправі брати до уваги, оскільки син сторін та інші свідки позивача є зацікавленими в розгляду справи на користь позивача, суд відхиляє, оскільки свідок ОСОБА_5 є сином обох сторін, а його покази не спростовуються показами інших свідків, в т.ч. відповідача, та письмовими доказами дослідженими судом.

Щодо акту про проживання від 11.10.2020, в якому вказано проживання сторін в спірному житловому будинку з 2011 року, суд в повній мірі з ним не погоджується, оскільки в ході розгляду справи становлено, що спірному будинку сторони почали проживати в 2013 році, після його добудови.

За встановлених обставин та оцінивши наявні у справі докази, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про визнання спірного житлового будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю сторін, а відтак частки сторін у цьому майні є рівними та складають по Ѕ кожного, оскільки іншого не встановлено судом.

Щодо вимоги про поділ рухомого майна, загальна вартість якого визначена позивачем в сумі 600000,00 грн., суд вважає її недоведеною, так як крім наведеного у позові переліку майна, яке відповідачем не визнано, суду не надано жодного доказу на підтвердження існування такого майна, його ідентифікації, періоду придбання та вартості.

Так як, відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про поділ рухомого майна.

При зверненні до суд позивач сплатила судовий збір в сумі 5958,90 грн.

На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий пропорційно задоволеному позову, що складає 2513,52 грн.(1/2 частина вартості спірного нерухомого майна).

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю, як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу з вересня 2004 року по липень 2020 року.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за кадастровим номером: :01:015:0028 за цією ж адресою, спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку будинку та земельної ділянки за кадастровим номером: :01:015:0028, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

Стянути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2513,52 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Ленінський районний суд м. Миколаєва або безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ;

відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено 29.09.2022.

Суддя І.В.Коваленко