Номер провадження 2/754/155/22
РІШЕННЯ

Іменем України

14 вересня 2022 року Деснянський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Сенюти В.О.

при секретарі: Сінєльніковій С.М.

за участю учасників справи за первісним позовом:

представника позивача: Цапенко С.С.

відповідача: ОСОБА_1

представника відповідача: Панкратової Л.М.

за зустрічним позовом:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: Панкратової Л.М.

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Київська міська рада, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію прав і припинення права власності на нерухоме майно та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_4 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Київська міська рада про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію прав і припинення права власності на нерухоме майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_4 разом зі своїми малолітніми дітьми, ОСОБА_5 , 2018 року народження та ОСОБА_6 , 2014 року народження проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка є спадкоємицею своєї матері ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була донькою ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 . Квартиру за адресою: АДРЕСА_1 було надано ОСОБА_8 на підставі ордеру від 01.09.1972 року № Г13496. Позивачці стало відомо, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 , перейшло 25.01.2018 року до відповідача ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 3440, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Чигріним А.О. За фактом продажу вказаної квартири, Дніпровським управлінням поліції ГУНП у м. Києві під процесуальним керівництвом Київської місцевої прокуратури № 4 проводиться досудове розслідування в межах кримінального провадження №0000642 за ч. 4 ст. 190 КК України. Досудовим розслідуванням було встановлено, що 25.01.2018 року під час укладення договору купівлі-продажу квартири від 25.01.2018 року № 3440 були використані підроблені документи. Також встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не є приватизованою, оскільки, будь-які документи на приватизацію до відділу приватизації державного житлового фонду та управління житлово-комунального господарства Деснянської в м. Києві РДА не надходили, свідоцтво про право власності на вказану квартиру не видавалось, відповідно вказана квартира належить до комунальної власності міста. На підставі викладеного, позивачка просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 25.01.2018 року, скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.01.2018 року № 39362824 та припинити право власності ОСОБА_1 на квартиру.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.02.2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.04.2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, Деснянську районну в м. Києві державну адміністрацію залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Панкратова Л.М. подала до суду відзив на позовну заяву. Відповідно до якого, сторона відповідача просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити. Посилаючись на те, що ОСОБА_1 25.01.2018 року придбав у ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_2 за відплатним договором купівлі-продажу. В момент посвідчення вказаної угоди у нотаріуса, передав продавцю грошові кошти в сумі 29900,00 доларів США. Під час укладення договору купівлі-продажу (придбання квартири) відповідач не знав та не міг знати, що у продавця квартири не було відповідних законних підстав на укладання вказаної угоди. Оскільки навіть у нотаріуса, на якого покладені функції державного реєстратора права власності, що посвідчував угоду, не виникло сумніву щодо дійсності всіх документів, що були пред`явлені продавцем під час укладання угоди. Спірна квартира ОСОБА_4 не належала. Тому, у даному випадку, а ні вказаний правочин, що оспорюється, і ні його державна реєстрація не порушують права позивачки.

Крім того, не погоджуючись із первісним позовом, ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності, в подальшому було змінено предмет позову.

Вимоги за зустрічною позовною заявою обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 . Оскільки, 25.01.2018 року ОСОБА_1 придбав вище вказану квартиру у ОСОБА_9 за відплатним договором купівлі-продажу, що посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. за реєстровим номером 3440 25.01.2018 року. В момент посвідчення вказаної угоди у нотаріуса, ОСОБА_1 передав ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 29 900,00 доларів США. Під час укладання договору купівлі-продажу (придбання квартири) нотаріусом, на якого покладені функції державного реєстратора права власності, що посвідчував угоду, були перевірені продавцем ОСОБА_9 документи на підставі яких укладена вище вказана угода. Таким чином, ОСОБА_1 при вчиненні правочину 25.01.2018 року не знав про відсутність у продавця ОСОБА_9 прав на відчуження спірного майна, оскільки правомочності продавця на таке відчуження підтверджувалися договором купівлі-продажу від 15.04.2010 року, у дійсності якого не було підстав сумніватись та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, довідкою з БТІ та довідкою з Деснянської районної адміністрації. З вище вказаних документів вбачалося, що ОСОБА_9 на праві власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_3 та на час укладення угоди у вказаній квартирі ніхто не зареєстрований. В зв`язку з вище викладеним, просить визнати ОСОБА_1 добросовісним набувачем квартири за адресою АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 25.01.2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О., за реєстровим номером 3440 25.01.2018. визнати за ОСОБА_1 право власності на вказану квартиру.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07.07.2021 року витребувано від Дніпровської окружної прокуратури м. Києва завірені належним чином матеріали нотаріальної справи щодо укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25.01.2018 року № 3440, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О., вилучених на підставі ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києві від 23.03.2018 року № 1кс/755/1409/18 у справі за № 755/3740/18 про надання тимчасового доступу до речей і документів.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07.07.2021 року яка занесена до протоколу судового засідання прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності - до розгляду в одному провадженні у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Київська міська рада, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію прав і припинення права власності на нерухоме майно.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації Жуковська Я. подала до суду пояснення по суті заявлених вимог. Відповідно до яких, Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація вважає позовні вимоги ОСОБА_4 законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Оскільки, на підставі ордеру № Г 13496 від 01.09.1972 р., виданого виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих, право на зайняття житлового приміщення площею 41,87 кв. м у квартирі АДРЕСА_2 було надано ОСОБА_8 на сім`ю у складі 4 осіб: ОСОБА_8 , дружина- ОСОБА_10 , дочка - ОСОБА_7 , дочка - ОСОБА_11 . На підставі вищевказаного ордеру на жиле приміщення, у квартирі за вищевказаною адресою були зареєстровані: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Позивачка ОСОБА_4 була зареєстрована у спірній квартирі 20.10.1992 р., як член сім`ї - дочка ОСОБА_7 . В подальшому - у 2014 та 2018 роках у спірній квартирі були зареєстровані малолітні діти позивачки - ОСОБА_6 , 2014 р.н. та ОСОБА_5 , 2018 р.н. ОСОБА_10 була знята з реєстрації за місцем проживання. У 2002 році ОСОБА_7 померла, у зв`язку з чим 04.03.2003 була знята з реєстрації за місцем проживання. У 2010 році ОСОБА_8 помер, у зв`язку з чим 27.04.2010 року був знятий з реєстрації за місцем проживання. У 2014 році ОСОБА_12 померла, однак, у зв`язку з тим, що звернень про зняття її з реєстраційного обліку у спірній квартирі до органу реєстрації не надходило, оригінал свідоцтва про смерть ОСОБА_12 не надавався, остання до теперішнього часу зареєстрована у спірній квартирі. Станом на день відчуження спірної квартири у 2010 та у 2018 роках у ній було зареєстроване місце проживання шістьох осіб. Трикімнатна квартира АДРЕСА_4 . Отже, приватизація квартири, у разі відповідного звернення будь-кого з наймачів, мала бути здійснена саме органом приватизації у Деснянському районі міста Києва. Разом з тим, ані квартиронаймач ОСОБА_8 , ані члени його сім`ї, місце проживання яких було зареєстроване у спірній квартирі, не звертались до органу приватизації у Деснянському районі м. Києва, у порядку, встановленому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», з заявами про передачу квартири за вищевказаною адресою у приватну власність шляхом її приватизації. Відтак, приватизація спірної квартири органом приватизації у Деснянському районі міста Києва не здійснювалась. Отже, квартира АДРЕСА_2 - не приватизована, тобто належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Отже, свідоцтво про право власності на спірну квартиру ОСОБА_8 не видавалось і не могло бути видане, оскільки ОСОБА_8 у порядку, встановленому ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», з заявами про передачу квартири за вищевказаною адресою у приватну власність шляхом її приватизації, не звертався.

Дніпровською окружною прокуратурою міста Києва на виконання ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 07.07.2021 року до суду надані завірені належним чином матеріали нотаріальної справи щодо укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25.01.2018 року № 3440, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О., вилучених на підставі ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києві від 23.03.2018 року у кримінальному провадженні №0000642.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.11.2021 року яка занесена до протоколу судового засідання, заява про зміну предмету позовних вимог за зустрічним позовом прийнято до розгляду.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.11.2021 року яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Вислухавши вступне слово сторін, допитавши свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частиною 1 ст. 15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 на підставі ордеру надана ОСОБА_8 , ОСОБА_10 (дружина), ОСОБА_7 (донька), ОСОБА_11 (донька) (а.с.26 Т.1).

Відповідно до копій свідоцтв про смерть, ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.27 Т.1), ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.28 Т.1).

Як вбачається з письмових матеріалів справи позивачка ОСОБА_4 є донькою ОСОБА_7 (а.с.30-32 Т.1) та користувачем спірної квартири (а.с. 204 Т.1).

15.04.2010 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_5 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. (а.с.12-13 Т.2).

З письмових матеріалів справи вбачається, що 25.01.2018 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 , вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. (а.с.7-10 Т.2).

Разом з тим, згідно відповіді Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 15.09.2021 року - квартира АДРЕСА_2 не проходила приватизацію, органом приватизації не приймалося рішення про приватизацію зазначеної квартири (а.с.202 Т.1 ).

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_4 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 25.01.2018 року № 3440, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. в порядку ч. 3 ст. 203, 216 ЦК України, скасувати рішення про державну реєстрацію права власності та припинити право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру.

Позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з договору купівлі - продажу від 25.01.2018 року, який позивачка просить визнати недійсним, останній був укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 .

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові КЦС ВС від 30.07.2020 року в справі № 670/23/18, у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них.

Проте, всупереч вказаному, стороною позивача за первісним позовом, інший учасник спірного правочину не був залучений відповідно до ч. 1 ст. 51 ЦПК України.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовна вимога щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 25.01.2018 року не спрямована на відновлення порушеного права позивачки, як користувача квартири, оскільки відсутня жодна позовна вимога щодо договору купівлі-продажу спірної квартири від 15.04.2010 року (а.с. 12-13 Т. 2), а суд в силу ч. 1 ст. 13 ЦПК України позбавлений виходити за межи позовних вимог.

Позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.01.2018 року № 39362824, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. задоволенню не підлягає, оскільки є похідною вимогою щодо визнання недійним договору купівлі-продажу квартирі від 25.01.2018, яка судом не задоволена.

Позовна вимога про припинення права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру не підлягає задоволенню, оскільки суперечить положенням ст. 16 ЦК України, абз. 3 ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Київська міська рада, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності задоволенню не підлягає з урахуванням наступного.

ОСОБА_1 як на підставу задоволення зустрічної позовної заяви посилається на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 25.01.2018 року не знав та не міг знати про відсутність у продавця квартири законних підстав для укладення спірного договору.

Так, у статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Оскільки, спірна квартира належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, яка як власник квартири, волю на відчуження останньої не виявляла, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_2 вибула з володіння власника поза його волею - без прийняття ним відповідного рішення, а відтак відсутні підстави для задоволення зустрічної позовної заяви.

Покази свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 суд до уваги не приймає.

Позивачкою за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом не надано до суду належного, допустимого та достатнього доказу на підтвердження вимог позовів, на підставі чого суд приходить до висновку про відмову в задоволенні первісного та зустрічного позовів.

Враховуючи положення ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір не підлягає стягненню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст.ст. 5, 12, 13, 76-81, 141, 263, 265, 354 ЦПК України, ст.ст. 203, 216 ЦК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Київська міська рада, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію прав і припинення права власності на нерухоме майно - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано.

Повний текст рішення виготовлений 27 вересня 2022 року.

Суддя: В.О. Сенюта