Справа № 455/1052/20
Провадження № 2/455/173/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

16 вересня 2022 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Пошивака Ю.П.,

секретар судового засідання Бобельська Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду - залі судових засідань, цивільну справу №455/1052/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Старосамбірський районний відділ Головного управління державної міграційної служби у Львівській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

26.08.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про втрату права користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він проживає в житловому будинку в с.Тур`є Старосамбірського району Львівської області, який належить йому на праві власності. 04.02.2000 року в даному будинку була зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_2 , шлюб з якою був розірваний за рішенням суду 27.01.2020 року. Протягом останніх двох років його колишня дружина проживає з дітьми у матері. З 20.07.2016 року в будинку зареєстровані його діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Його колишня дружина та його діти перебувають з ним у неприязних відносинах, соціальних зв`язків з ним не підтримують, а чинять йому різну шкоду, виламують замки у дверях, викрадали речі домашнього вжитку та його особисті речі. Оскільки колишня дружина та діти зареєстровані в його будинку, він, як інвалід, не може оформити субсидію та отримати інші соціальні виплати.

Просить визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді від 21.09.2020 року дану справу прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче засідання на 10 годину 00 хвилин 02.02.2021 року, яке відкладено на 09 годину 00 хвилин 12.05.2021 року, на 09 годину 30 хвилин 28.09.2021 року.

Ухвалою суду від 28.09.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 10 годину 22.03.2022 року, який відкладено на 09 годину 00 хвилин 03.08.2022 року та на 12 годину 30 хвилин 16.09.2022 року.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просили їх задовольнити. Позивач ОСОБА_1 додатково пояснив, що у зв`язку з тим, що відповідачі зареєстровані в його будинку, він не може оформити допомоги. Його жінка ОСОБА_2 у 2018 році поїхала на заробітки. Коли його дочка ОСОБА_6 в 2019 році закінчила школу, він поміняв замок до вхідних дверей в будинку. Ключ відповідачам не давав. Разом з ним у будинку проживає його співмешканка. Коли його не має вдома, то діти мають чекати його десь у сусідів. Додав, що він погоджується на відвідування відповідачами будинку, тільки у його присутності.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 27.01.2020 року шлюб між нею та відповідачем був розірваний. Причиною розірвання шлюбу стало несумісність характерів. Ще до розірвання шлюбу у 2018 році вона поїхала за кордон на тимчасові заробітки. Діти залишилися з позивачем. ОСОБА_1 вигнав ОСОБА_7 ще неповнолітньою з будинку. Вона неодноразово хотіла помиритися з позивачем, а діти хотіли повернутися до будинку, в якому виросли. Після розірвання шлюбу вона в будинку не жила, так як позивач поміняв замки. В будинку залишилися її речі та речі їхніх дітей. Окрім того, перебуваючи в шлюбі з позивачем вони з 09.11.1999 року вели спільне господарство, облаштовувати разом будинок, купляли меблі.

Відповідачка ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала. Пояснила, що позивач ОСОБА_1 є її батьком. Вона проживала разом з батьками ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , сестрою ОСОБА_4 та братом ОСОБА_8 у будинку АДРЕСА_1 . Коли її мама ОСОБА_2 поїхала на заробітки вона була з батьком, допомагала йому по господарвству і по дому. Але час від часу між ними виникали конфлікти і батько вигнав її з будинку. Вона в село приїжджає регулярно, але до хати не йде, щоб не сваритися з батьком. Якщо їй потрібні якійсь документи, то батько ОСОБА_1 виходить і приносить. На даний час їхній батько проживає з іншою жінкою, тому вона боїться приходити туди.

Відповідачка ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні не визнала. Пояснила, що вона дуже б хотіла проживати в с.Тур`є Самбірського району Львівської області за місцем реєстрації. Однак, батько не дає їй ключів від будинку і сказав їй без нього до хати не заходити.

Представник третьої особи: Старосамбірського районного відділу Головного управління державної міграційної служби у Львівській області, в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи знаходиться заява начальника РВ І.Піхоцького (а.с.40), в якій він просить розгляд справи провести без присутності правника Старосамбірського РВ ГУ ДМС України у Львівській області.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1, ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В силу положень ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК УРСР - дружина наймача, їх діти і батьки, може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно з ч.1 ст. 163 ЖК УРСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою статті 71 ЖК УРСР.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо), суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 є власником будинку в АДРЕСА_1 а.с.(10, 13).

В зазначеному будинку з 04.02.2000 року зареєстрована відповідачка ОСОБА_2 , з 20.07.2016 року, а також зареєстровані відповідачі ОСОБА_9 та ОСОБА_4 з 20.07.2016 року, що визнається учасниками справи та підтверджується будинковою книгою (а.с.11-12) і довідками про реєстрацію місця проживання особи (а.с.19, 21).

З акту обстаження житлово-побутових умов проживання від 21.08.2020 року №497 (а.с.17), довідок адресно-довідкого підрозділу ГУДМС УДМС України у Львівській області (а.с.28-30) вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстровані в АДРЕСА_1 , але за місцем реєстрації не проживають. ОСОБА_1 з ОСОБА_2 та дітьми ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 не проживає з червня 2019 року, але час від часу діти провідують батька (а.с.17).

Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 27.01.2020 року шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - розірвано (а.с.15-16).

З акту обстаження житлово-побутових умов проживання від 05.08.2019 року №1122 (а.с.18) відомо, що ОСОБА_2 , 1982 року народження фактично проживає з своїми дітьми ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 в АДРЕСА_2 .

Вирішуючи даний спір, суд не приймає до уваги наведені письмові докази, оскільки в них не зазначено обставин, які дають підстави для визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням та зазначені докази достовірно не підтверджують того, що відповідачі не проживають в будинку та не користуються ним без поважних причин понад один рік.

В судовому засіданні встановлено, що між колишнім подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також між батьком ОСОБА_1 і дочками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виникли особисті неприязні стосунки, що призвели до сварок та конфліктів. Ці обставини не заперечувалися сторонами під час розгляду справи.

Також встановлено, що між сторонами існує конфлікт щодо користування спірним будинком, так як позивач замінив замок і без дозволу та його особистої присутності не пускає відповідачів до будинку.

Будь-яких інших доказів на підтвердження обставин того, що відповідачі без поважних причин не проживають в будинку позивачем не надано і таких обставин не встановлено в судовому засіданні.

На думку суду, факт проживання колишньої дружини позивача ОСОБА_1 - відповідачки ОСОБА_2 та дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в будинку мами відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_10 , не може бути підставою для визнання їх таким, що втратили право користування будинком в АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судом встановлено, що відповідачі, як члени сім`ї позивача правомірно вселилися та зареєструвалися у спірному жилому приміщенні на законних підставах.

За змістом статті 396 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

У статті 379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Оскільки ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення, то ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. За змістом зазначених приписів правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, то під час вирішення цієї категорії справ з`ясуванню підлягають обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тож при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, що по суті буде мати наслідком виселення, необхідно брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі N 447/455/17 (провадження N 14-64цс20).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009).

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009...).

Позивач не аргументував ні мету, яку він переслідує, подавши позов про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, ні співмірність відповідній меті. А обґрунтування пропорційності позбавлення житла Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07,

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і є пропорційним до поставленої законної мети (рішення ЄСПЛ від 26 лютого 2002 року у справі "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), пункт 60).

Суд враховує ту обставину, яка сторонами підтверджена і не оспорювалася, що за відсутності ключів від будинку, відповідачі позбавлені права користуватися житлом, що однак суперечить їх фактичному волевиявленню.

Позивач підтвердив в судовому засіданні, що ключів від будинку він передавати відповідачем не має наміру, а час заміни вхідних замків фактично збігається із періодом, який позивач визначив як початок перебігу строку з якого відповідачі, як ним стверджується, добровільно виселилися. Водночас позиція відповідачів, що у випадку отримання ключів від будинку вони мають намір ним користуватися, свідчить про наявність у них бажання користуватися житлом та відсутність добровільності у залишенні такого житла.

Суд приймає до уваги, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Таким чином, враховуючи наведені вище норми чинного законодавства, а також усі обставини даної справи у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що, звертаючись до суду з даним позовом, позивач не надав належних, достатніх та переконливих доказів про те, що відповідачі не проживають в будинку та не користується ним без поважних причин понад один рік.

Отже, проаналізувавши усі обставини справи, суд вважає, що тимчасова відсутність відповідачів, обумовлена поважними, навіть вимушеними причинами, оскільки позивач ОСОБА_1 створив їм перешкоди в користуванні житловим будинком, тобто всупереч своїй волі відповідачі не могли реалізувати свого законного права на користування вказаним будинком, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст.47, 55 Конституції України, ст.ст.379, 396, 405, 406, ст.ст.12, 13, 81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Старосамбірський районний відділ Головного управління державної міграційної служби у Львівській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Дата складання повного судового рішення 23.09.2022 року.

Суддя Ю.П.Пошивак