Номер провадження: 22-ц/813/3769/22
Справа № 2-2057/2004
Головуючий у першій інстанції Милосердний М.М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Швець Олександра Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2004 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про продовження строку на прийняття спадщини, визнання частково недійсним свідоцтва про права на спадщину, визнання права власності на частину спадкового майна, -

в с т а н о в и в:

02 грудня 2003 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про продовження строку на прийняття спадщини, визнання частково недійсним свідоцтва про права на спадщину, визнання права власності на частину спадкового майна, у якому просив суд продовжити строк прийняття спадкового майна після смерті спадкодавця ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Восьмою одеською держаною нотаріальною конторою у 2002 році на ім`я відповідачки ОСОБА_3 , визнати за ним право власності на 1/3 частину спадкового майна, яке складається з двох житлових будинків, надвірних будівель, гаражів, розташованих в АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом, посилаючись на те, що відповідачка ОСОБА_3 , дружина померлого, та його діти, він та відповідачка ОСОБА_4 є спадкоємцями померлого ОСОБА_5 першої черги за законом, прийняли спадщину у встановленому законом порядку, проте свідоцтва про право на спадщину за законом видане у 2002 році лише на відповідачку ОСОБА_3 , дружину померлого, що порушує його права на спадщину в розмірі 1/3 частини спадкового майна, яке в цілому складається з 557/1000 житлового будинку АДРЕСА_1 , яке складається у цілому з кам`яної будівлі під літ. «А», житловою площею 57, 8 кв.м. та збірно-щитової будівлі під літ. «Ж», житловою площею 27,7 кв.м. та надвірних спору: літ. «Б» - літня кухня з тамбуром, літ. «В», «Г» - гаражів, літ. Д» - душ, літ. «Е» - котельня, «1-5 - огородження, 1 - мостіння.

Під час розгляду справи позивач ОСОБА_2 уточнив позовні вимоги та просив суд встановити факт прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки на момент смерті батька він проживав у спірному будинку та фактично прийняв спадщину, визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 11 червня 2002 року ОСОБА_3 , та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на частку спадкового майна, яке складається із житлового будинку під літ. «А», у якому розташовані: житлова кімната 2-5, площею 10,3 кв.м., житлова кімната 2-6, площею 10, 0 кв.м., житлова кімната 2-4, площею 11, 1 кв.м., кухня 2-3, площею 6,0 кв.м., ванна 2-2, площею 2, 7 кв.м., коридор 2-1, площею 2,0 кв.м. та надвірні споруди: гараж літ. «Г», гараж літ. «Б», котельня літ. «Е».

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2004 року по справі №2-2057/2004р. затверджена мирова угода між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за якої ОСОБА_2 виділено у домоволодінні літ «А» під АДРЕСА_1 у власність приміщення: коридор, площею 2 кв. м., санвузол площею 2,7 кв.м., кухня площею 6 кв.м., кімнати площею 11,1 кв. м., 10,3 кв.м., 10,0 кв.м., гараж літ. В, душ, літня кухня, гараж літ. Г, а ОСОБА_3 перейшло у власність котельня літ. Е. Ухвала суду першої інстанції набрала законної сили та звернута до примусового виконання.

23 липня 2021 року адвокат Швець Олександр Володимирович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою на вказане судове рішення, у якій просив суд поновити строк на апеляційне оскарження ухвали суду та скасувати ухвалу суду з направленням справи для подальшого розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на те, що при ухваленні вказаного судового рішення було порушено права та законні інтереси ОСОБА_1 як співвласника житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить 227/1000 частин у вказаному будинку на підставі договору дарування від 28 листопада 2003 року, але ОСОБА_1 не була залучена до участі у справі. Так, на дату затвердження мирової угоди (25 жовтня 2004 року) співвласниками будинковолодіння АДРЕСА_1 були: ОСОБА_1 - 227/1000 частин, ОСОБА_4 - 443/1000 частин, ОСОБА_3 - 330/1000 частин у зв`язку з чим ОСОБА_3 не мала права передавати у власність ОСОБА_2 конкретне визначене майно, яке не було виділено їй в натури шляхом укладання нотаріально посвідченого договору про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна.

У частині 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року у справі №521/12093/19 (провадження №61-20975св19) дійшов наступного правового висновку: «відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., апеляційний суд не врахував, що він звернувся до суду як особа, яка не брала участі у справі, вважаючи, що суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки (частина перша статті 352 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тлумачення наведених вище норм процесуального права свідчить про

те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість дійти висновку щодо вирішення, чи невирішення судом першої інстанції питань про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Тобто апеляційному суду необхідно було відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., а у разі з`ясування, що судовим рішенням питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України».

За таких правових підстав ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 липня 2021 року поновлений адвокату Швець Олександру Володимировичу в інтересах ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2004 року та відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Швець Олександра Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2004 року.

10 лютого 2022 позивач ОСОБА_2 надав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргу адвоката Швець Олександра Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2004 року по справі №2-2057/2004р., посилаючись на те, що підставою для його звернення до Суворовського районного суду м. Одеси в 2003 році стало порушення його прав на отримання частини спадщини, яка відкрилася після смерті його батька, оскільки його дружина ОСОБА_3 сама прийняла спадщину на 557/1000 частин будинковолодіння, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого Восьмою одеською державною нотаріальною конторою 11 червня 2002 року №2-2388, не повідомивши нотаріуса про наявність двох дітей у померлого. Таким чином, в даній справі жодним чином не йшлося про здійснення виділу частки з майна, що є у спільній часткової власності на підставі статей 358, 364 ЦК України. Ухвалою Суворовського районного суду від 25 жовтня 2004 року був проведений поділ спадкового майна у натурі між спадкоємцями, що передбачено ст. 1278 ЦК України. При цьому поділу спадкового майна, частка будинковолодіння АДРЕСА_1 (227/1000 частин) не змінилася. Отже, будь-яких порушень прав ОСОБА_1 підчас оформлення спадщина на позивача не було.

На підставі ст. 29 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», на виконання рішень зборів суддів Одеського апеляційного суду від 02.03.2022р. та 16.03.2022р., у зв`язку із введенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., керуючись статтею 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», враховуючи рішення Ради суддів України №9 від 24.02.2022р. та рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022р. щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безперебійного функціонування Одеського апеляційного суду, головою суду видано Розпорядження №1 від 02 березня 2022 року, до якого внесені зміни розпорядженням №2 від 16 березня 2022 року, відповідно до п.п. 3-4 якого:

Зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, підрозділів територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя, розгляд цивільних справ продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

06 червня 2022 року від адвоката Швець О.В. в інтересах ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні за їх участю.

26 вересня 2022 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та розгляд справи за його участю.

Розглянувши подані клопотання про відкладення розгляду справи, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 3 ст.13 ЦПК України встановлено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Учасники справи мають права, встановлені ст. ст. 43, 49 ЦПК України, в тому числі, ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

Цивільна справа перебуває у провадженні Одеського апеляційного суду з липня 2021 року.

Сторони по справі про дату, час та місце судового засідання неодноразово повідомлялись належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Указом Президента України від 24.02.2022 року за №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», що затверджений Законом України від 24.02.2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан.

Указом Президента України від 12 серпня 2022 року за №573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», постановлено на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, та Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX), продовжити строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із вказаним вище Указом Президента України, воєнний стан введено на всій території України.

Статтею 10 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.

В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені (ст. 12-2 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану»).

Частинами 1-3 ст. 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» передбачено, що правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів.

Також суд зауважує, що під час дії воєнного стану Одеський апеляційний суд здійснює правосуддя, виходячи з реалій воєнного часу та необхідності дотримання загальних засад цивільного провадження, керуючись реальною поточною обстановкою, що склалася у Одеській області, при умові відсутності небезпеки для учасників справи.

Тобто, робота Одеського апеляційного суду не припинена, а явка сторін у судове засідання не визнавалась обов`язковою.

Отже, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам по справі, що участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони.

Крім того, позивачем ОСОБА_2 було надано відзив на апеляційну скаргу.

Таким чином, мотиви відкладення судового засідання, наведені у клопотаннях адвоката Швець О.В. в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд вважає безпідставними.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 03 жовтня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі та відзиві позивача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є неприйнятною, а провадження за апеляційною скаргою підлягає закриттю за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

У п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, зазначено, що цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно із статтею 524 ЦК УРСР (1963р.), який був чинний на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

У статті 525 ЦК УРСР (1963р.) зазначено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Статтею 526 ЦК УРСР (1963р.) передбачено, що місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Відповідно до статті 529 ЦК УРСР (1963р.) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

У статті 548 ЦК УРСР (1963р.) визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Як зазначено у частині 1 статті 549 ЦК УРСР (1963р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

У частині першої статті 562 ЦК УРСР (1963р.) передбачено, що поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. При недосягненні згоди поділ провадиться судовим порядком відповідно до часток належних кожному з спадкоємців за законом або за заповітом.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_5 , після його смерті відкрилася спадщина, у тому числі на 557/1000 домоволодіння АДРЕСА_1 .

Відповідачка ОСОБА_3 , дружина померлого, та його діти, він та відповідачка ОСОБА_4 є спадкоємцями померлого ОСОБА_5 першої черги за законом, прийняли спадщину у встановленому законом порядку.

Проте свідоцтво про право на спадщину за законом видане у 2002 році лише на відповідачку ОСОБА_3 , дружину померлого, що порушує права позивача на частину спадкового майна, яке в цілому складається з 557/1000 житлового будинку АДРЕСА_1 , яке складається у цілому з кам`яної будівлі під літ. «А», житловою площею 57, 8 кв.м. та збірно-щитової будівлі під літ. «Ж», житловою площею 27,7 кв.м. та надвірних спору: літ. «Б» - літня кухня з тамбуром, літ. «В», «Г» - гаражів, літ. Д» - душ, літ. «Е» - котельня, «1-5 - огородження, 1 - мостіння.

За таких обставин суд першої інстанції вважав, що мирова угода, укладена між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , законною, обґрунтованою та такою, що не порушує прав та законних інтересі інших осіб.

23 липня 2021 року, тобто через 20 років адвокат Швець Олександр Володимирович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Одеського апеляційною скаргою із вказаною апеляційною скаргою.

Тому, в оцінці доводів заявника суд апеляційної інстанції виходить з того, що у процесуальному законі передбачається визначення певного розумного за тривалістю проміжку часу, протягом якого за звичайних умов учасник розгляду справи матиме можливість скласти скаргу на певне судове рішення; такий строк визнається об`єктивно необхідним для вчинення такої процесуальної дії, якщо сторона діє добросовісно та зважено.

Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації»), яка з огляду на положення статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами при розгляді справ як джерело права, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті її преамбули, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності») (рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява №24465/04). У разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (дивитись справу «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява №52854/99, п. 52, ECHR 2003-IX).

У справі «Желтяков проти України» Європейським судом з прав людини зазначено, що одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що після остаточного вирішення судами питання їхнє рішення не повинно ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру. У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини також наголосив, що суд повинен з`ясувати, чи вимагає ситуація грубого втручання у остаточне рішення суду, зокрема, якщо було допущено серйозне порушення процесуальних норм або з метою виправлення помилок правосуддя.

У справі «Трегубенко проти України», розглядаючи доводи Уряду про виправдання втручання у майнові права заявника з посиланням на те, що таке втручання було спрямоване на правильне застосування законодавства, Європейський Суд з прав людини зробив висновок про те, що, хоча правильне застосування законодавства беззаперечно становить «суспільний інтерес», але, виходячи із обставин справи, цей інтерес мав на меті порушення основних принципів правової визначеності та доступу до суду.

У Доповіді щодо верховенства права Європейської комісії «За демократію через право» (Венеціанської комісії), схваленій на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року, зазначено, що правова визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Існування суперечливих рішень, що їх виніс верховний чи конституційний суд, у будь-якому разі є несумісним із принципом юридичної визначеності. Тому вимагається, щоб суди, особливо вищих інстанцій, запроваджували механізми, що надають можливість уникати суперечливості та забезпечувати узгодженість їхньої судової практики.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №2-1678/05 (провадження №14-262цс19).

У частині 1 статті 352 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті та правового висновку Верховного Суду України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-885цс15, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках. Особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують, або припиняють права або обов`язки цих осіб.

Отже, первинним для розгляду апеляційної скарги адвоката Швець Олександра Володимировича в інтересах ОСОБА_1 , особи, яка не брала участі у цій справі, є з`ясування апеляційним судом тієї обставини, чи вирішив суд оскаржуваним судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки вказаної особи.

Встановлено, що час розгляду спадкової справи у 2003 році ОСОБА_1 не була спадкоємицею померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , тому не могла бути залучена судом першої інстанції до участі у спадковій справі. Поділ спадкового майна померлого не порушує права та законні інтереси ОСОБА_1 .

За таких обставин, ухвалене судове рішення не завдає ОСОБА_1 шкоди, що виражається у несприятливих для неї наслідках, не залучення її до участі у справі не порушує її право на доступ до суду, тому суд першої інстанції не вирішив питання про права та обов`язки вказаної особи та у неї відсутнє право на апеляційне оскарження вказаного судового рішення. й перегляд остаточного рішення судом першої інстанції за вказаною апеляційною скаргою було би грубим втручанням у принцип res judicata.

Згідно із пунктом 3 частини 1 статті 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

За таких підстав, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку провадження за вказаною апеляційною скаргою підлягає закриттю.

Керуючись ст. ст. 352, 362 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

у х в а л и в:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Швець Олександра Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2004 року у справі №2-2057/2004р. за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про продовження строку на прийняття спадщини, визнання частково недійсним свідоцтва про права на спадщину, визнання права власності на частину спадкового майна, закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 03 жовтня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік