Головуючий у І інстанції Фролова І.В.
Провадження №22-ц/824/5010/2022 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання (догляду) та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання (догляду) та визнання права власності, в якому просив: розірвати договір довічного утримання (догляду), укладений 05 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко К.М., зареєстрований в реєстрі за номером № 1575, та визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що 05 листопада 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко К.М. посвідчений договір довічного утримання (догляду) між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Відповідно до п.1 цього договору позивач передав у власність відповідачу трьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , взамін чого ОСОБА_2 зобов`язалася забезпечувати ОСОБА_1 утриманням та доглядом довічно на умовах, встановлених цим договором.

Згідно Договору відповідач зобов`язалася сплачувати позивачу матеріальне забезпечення в розмірі 8 000,00 грн. щомісяця, також набувач повинен був забезпечувати відчужувача необхідним харчуванням, одягом, медикаментами та лікарськими засобами; надавати відчужувачу медичну допомогу шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників (лікарів, медичних сестер тощо); оплачувати за власний рахунок комунальні послуги, інші платежі, пов`язані з проживанням відчужувача у зазначеній квартирі.

Разом з тим, незважаючи на досягнуті домовленості, зафіксовані у договорі, відповідач допустила істотне порушення умов договору, оскільки обумовлене умовами договору щомісячне матеріальне забезпечення у розмірі 8 000 грн. позивачу не сплачувала, не оплачувала за власний рахунок комунальні послуги та інші платежі за квартиру, крім того, позбавила позивача права проживати у квартирі АДРЕСА_1 , що також було передбачено умовами укладеного між сторонами договору.

Вищенаведені обставини, на думку позивача, є підставою до розірвання договору у судовому порядку у зв`язку із істотним порушенням його умов відповідачем та визнання за ним, позивачем, права власності на квартиру, яка є предметом оспорюваного договору.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 грудня 2021 рокуу задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 грудня 2021 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким в повному обсязі задовольнити його позовні вимоги про розірвання договору довічного утримання.

Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилався на те, що суд дійшов помилкового висновку про недоведеність факту невиконання або неналежного виконання відповідачем обов`язків за договором довічного утримання.

Зокрема, суд першої інстанції не врахував, що за договором довічного утримання відповідач була зобов`язана не лише забезпечувати щоденний догляд, харчування; надання побутових послуг, медичних послуг, тощо (передбачені п. 5, 6 Договору), а й надавати довічне утримання у щомісячному розмірі - 8 000 (вісім тисяч) грн. (пункт 6 Договору), на що розраховував позивач при укладенні договору і чого не отримав після його укладення.При цьому, в матеріалах справи немає жодних доказів того, що відповідач виконувала умови договору належним чином, а пояснення та таблиці, надані відповідачем до відзиву, не підтверджені жодними документами.

11 січня 2022 року ідентична за змістом та формою апеляційна скарга ОСОБА_1 , підписана його представником адвокатом Шкварко А.В., надійшла до Київського апеляційного суду та знаходиться у матеріалах справи (том 3, а.с.57-61).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , що надійшов від представника ОСОБА_2 - адвоката Власенка В.В., останній просив рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 грудня 2021 року залишити без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Шкварко А.В., апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Власенко В.В., в апеляційному суді заперечив проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 з підстав, зазначених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення скарги позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач та відповідачка познайомилися один з одним через доньку відповідача - ОСОБА_3 , яка з 2013 року винаймала у позивача ОСОБА_1 квартиру.

05 листопада 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко К.М. посвідчений договір довічного утримання (догляду) між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до п.1 цього договору Позивач передав у власність Відповідачу трьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (п`ятдесят сім) квартира 14/1 (чотирнадцять дріб один), взамін чого ОСОБА_2 зобов`язалася забезпечувати ОСОБА_1 утриманням та доглядом довічно на умовах, встановлених цим договором.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна державним реєстратором - приватним нотаріусом Дубенко К.М. здійснений запис про обтяження № 34001213 щодо кв. АДРЕСА_1 у зв`язку із укладенням договору довічного утримання, серія та номер 1575, виданий 05.11.2019 року.

Відповідно до п. 6 цього Договору Відповідач за згодою сторін прийняв на себе обов`язки щодо забезпечення Позивача необхідним харчуванням, одягом, медикаментами та лікарськими засобами; надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників (лікарів, медичних сестер тощо); оплату за власний рахунок комунальних послуг, інших платежів, пов`язаних з проживанням в зазначеній квартирі Відповідача; не рідше ніж три рази на рік доставляти Позивача до місця поховання родичів в с. Опішня Зеньківського району Полтавської області; на прохання Позивача доставляти його до с. Зазим`є Броварського району Київської області для відвідування садового будинку; виконання додаткових доручень Позивача, необхідних для забезпечення останнього належним доглядом.

Відповідач зобов`язалася безкоштовно забезпечувати Позивача житлом у квартирі, яка їй передана за даним договором довічно із правом для проживання ОСОБА_1 у всій квартирі, яка є предметом договору довічного утримання (догляду) між останнім та ОСОБА_2 .

За згодою сторін грошова оцінка матеріального забезпечення, що сплачується Позивачу, як відчужувачу квартири, Відповідачем, як набувачем цієї квартири, складає 8 000 (вісім тисяч гривень 00 копійок) на місяць. Дана сума повинна сплачуватися Відповідачем (набувачем) не пізніше десятого числа кожного місяця за наступний місяць.

З матеріалів справи також вбачається, що позивач ОСОБА_1 звертався до Шевченківського УП ГУНП в м. Києві з приводу перешкоджання проживанню у квартирі. Відомості про самоправні дії ОСОБА_2 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України (кримінальне провадження №0000117 від 07.07.2020).

15 липня 2020 року ОСОБА_3 сплатила на банківський рахунок ОСОБА_1 8 000,00 гривень на виконання умов договору довічного утримання.

В свою чергу, 17 липня 2020 року ОСОБА_1 надіслав ОСОБА_2 письмове звернення за адресою реєстрації останньої в м. Суми щодо виконання умов договору довічного утримання (догляду).

26 липня 2020 року ОСОБА_1 направив повторно листа-претензію, в якому зазначав про абсолютне невиконання умов договору довічного утримання.

11 серпня 2020 року ОСОБА_3 сплатила на банківський рахунок ОСОБА_1 8 000,00 гривень на виконання умов договору довічного утримання.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності факту неналежного виконання відповідачем істотних умов укладеного між сторонами договору довічного утримання.

Однак з такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи та спростовуються її матеріалами, виходячи з наступного.

Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

За правилами статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду: «не усяке порушення договору, навіть якщо це прямо прописано у договорі, - є підставою для розірвання договору. Вирішуючи питання про розірвання договору в зв`язку з його невиконанням, - суд має враховувати права та інтереси обох сторін договору, з`ясувати, чи є порушення суттєвим для сторони, яка вимагає розірвання договору та чи не поставить розірвання договору у явно невигідне становище іншу сторону договору».

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 09.12.2020 у справі № 199/3846/19 навів критерії, які необхідно враховувати при оцінці істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання.

Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 611 ЦК України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Отже, істотним є таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати в реальних збитках і (або) упущеній вигоді; її розмірі, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» - позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Відповідно до статті 16 ЦК України розірвання порушеного договору є способом захисту цивільних прав, оскільки розірвання кредитором порушеного договору спрямоване на припинення правовідношення у такому договорі. Такий спосіб захисту (1) застосовується у відповідь на порушення боржником договору (2) застосовується з ініціативи кредитора (3) спрямований на захист прав кредитора та (4) позбавляє боржника певних суб`єктивних прав. У такому разі боржник позбавляється права вимагати виконання договору кредитором, оскільки розірвання договору тягне для боржника, який допустив порушення, цілком конкретний негативний наслідок - він позбавляється суб`єктивних прав, наданих йому договором.

Відповідно до статті 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права від порушень і протиправних посягань. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Водночас частина друга статті 13 ЦК України встановлює загальне правило, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Таким чином, частина друга статті 651 ЦК України дозволяє розірвання договору лише тоді, коли порушення має істотний характер, оскільки має дотримуватися принцип пропорційності порушення і відповідальності.

Зі змісту укладеного між сторонами 05 листопада 2019 року договору довічного утримання вбачається, що сторони договору обумовили такі істотні умови:

- довічне право проживання відчужувача у всій квартирі, яка є предметом даного договору;

- вчасну сплату матеріального забезпечення у розмірі 8 000 грн. щомісяця, яка має бути сплачена не пізніше десятого числа кожного місяця за наступний місяць;

- догляд (опікування), що надається набувачем відчужувачу, та включає у себе, в тому числі: оплату за власний рахунок комунальних послуг, інших платежів, пов`язаних з проживанням у зазначеній квартирі відчужувача.

Під час розгляду справи позивачем було доведено належними та допустимими доказами факт невиконання відповідачем, як набувачем, істотних умов договору довічного утримання в частині сплати матеріального забезпечення та надання позивачу, як відчужувачу, довічного права проживання у всій квартирі, яка є предметом даного договору. Зокрема, факт несплати щомісячно матеріального забезпечення у розмірі 8 000 грн. не заперечувався і стороною відповідача, яка при цьому посилалась на усні домовленості з позивачем з приводу того, що ці кошти витрачаються на інші потреби позивача. Разом з тим, доказів на підтвердження існування таких домовленостей суду надано не було. При цьому у липні та серпні 2020 року ОСОБА_3 було сплачено на банківський рахунок ОСОБА_1 матеріальне забезпечення згідно умов договору у розмірі 8 000 грн., що свідчить про усвідомлення та розуміння стороною відповідача цього обов`язку.

Посилання суду першої інстанції на те, що до липня 2020 року позивач не звертався до відповідачки з вимогою про належне виконання умов договору, в тому числі і в частині сплати 8 000,00 гривень щомісячного утримання, не є підставою для висновку про відсутність істотного порушення набувачем умов договору довічного утримання, оскільки сплата матеріального забезпечення у вищевказаному розмірі щомісячно є обов`язком набувача, який мав виконуватися незалежно від звернення до нього з цього приводу відчужувача. Натомість у період часу з листопада 2019 року по липень 2020 року цей обов`язок набувачем був знехтуваний, що підтверджується матеріалами справи.

Порушеною також є і умова договору по забезпеченню позивачу довічного проживання у квартирі, яка є предметом договору, оскільки це підтверджується актом про неможливість доступу до квартири АДРЕСА_1 від 05 серпня 2020 року (том 1, а.с.86-88), яким доводиться та обставина, що позивач ОСОБА_1 позбавлений доступу до вищевказаної квартири. Даний акт стороною відповідача належними та допустимими доказами спростований не був.

Доведеними є і посилання позивача на невиконання відповідачем умови договору щодо оплати нею, як набувачем, за власний рахунок комунальних послуг, інших платежів, пов`язаних з проживанням у зазначеній квартирі відчужувача, оскільки до позовної заяви позивачем долучено належні та допустимі докази, які підтверджують, що саме позивач ОСОБА_1 власними коштами зі своїх банківських рахунків вносив плату за комунальні послуги за квартиру АДРЕСА_1 за період з листопада 2019 року по липень 2020 року (том 1, а.с.44-73).

Порушення вищенаведених умов договору довічного утримання, на переконання апеляційного суду, є істотними, оскільки сторона відчужувача була значною мірою позбавлена того, на що він розраховував при укладенні договору: отримання щомісячного матеріального забезпечення, оплата за квартиру та проживання у ній. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

При цьому, слід зазначити, що істотним порушенням умов договору набувачем завдано відчужувачу шкоди, яка полягає як в реальних збитках (сплата відчужувачем житлово-комунальних послуг за квартиру за період з листопада 2019 року по липень 2020 року, хоча це було обов`язком набувача), так і в упущеній вигоді (неотримання відчужувачем від набувача щомісячного матеріального забезпечення в обумовленому сторонами розмірі). При цьому, різниця між тим, на що мав право розраховувати ОСОБА_1 , як сторона, укладаючи договір, і тим, що він зміг отримати, є істотною.

Суд першої інстанції у рішенні зазначив, що порушення договору (якщо воно і є), не є значимим для позивача, він не зацікавлений у виконанні умов договору, про що свідчить його поведінка. Однак ці висновки суду є помилковими, оскільки суперечать встановленим судом обставинам справи, та не можуть бути підставою для відмови у розірванні договору за вимогою відчужувача з підстав істотного порушення його умов набувачем, за умови доведеності істотності порушення та завданої цим порушенням стороні шкоди.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Розглянувши справу в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем обов`язок по доведенню його позовних вимог виконано повністю та у встановлений законом спосіб, натомість відповідачем не було надано належних та допустимих доказів, які б спростували докази, надані суду позивачем.

Суд першої інстанції, розглянувши справу та ухваливши оскаржуване судове рішення, дав неправильну оцінку наявним в справі доказам з приводу наявності підстав для розірвання укладеного між сторонами договору, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про недоведеність позивачем обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що судом рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду про відмову в позові та ухвалення по справі нового рішення про задоволення позову в частині розірвання укладеного між сторонами договору довічного утримання. У задоволенні вимоги позивача про визнання за ним права власності на квартиру колегія суддів вважає за необхідне відмовити, оскільки наслідком розірвання договору довічного утримання згідно ч. 1 ст. 756 ЦК України є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане, у зв`язку із чим підстави для визнання на це майно права власності у судовому порядку відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 грудня 2021 року - скасувати та постановити по справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Розірвати договір довічного утримання (догляду), укладений 05 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко К.М. та зареєстрований в реєстрі за номером № 1575.

В решті позову - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий :

Судді: