ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року м.Суми

Справа №592/4443/17

Номер провадження 22-ц/816/626/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання -Чуприни В.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , в своїх інтересах та в інтересах неповнолітної ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

треті особи - приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Коваль Наталія Миколаївна,Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Ковпаківському районі м. Суми Сумського міського управління юстиції, ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження ОСОБА_5 , яка дії і в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 лютого 2022 року в складі судді КатричО.М., ухвалене в м. Суми, повний текст судового рішення складено 23.02.2022 року, -

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду у квітні 2017 року із позовною заявою і остаточно уточнивши свої вимоги, ОСОБА_1 , діючи у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , просила суд встановити факт проживання однією сім`єю із ОСОБА_6 з 1998 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановити факт батьківства ОСОБА_6 щодо доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати за ОСОБА_2 право на спадщину за законом як спадкоємця першої черги в розмірі 1/3 частини спадщини після смерті ОСОБА_6 ; визнати за нею, ОСОБА_1 право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , змінивши черговість одержання права на спадкування та визнати за нею право на спадкування за законом як спадкоємця першої черги в розмірі 1/3 частини спадщини нарівні із його дітьми ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ; здійснити перерозподіл спадщини між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та визнати за нею та її малолітньою донькою право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 200 000 грн. Стягнути із ОСОБА_3 грошову компенсацію 2/3 частин спадщини у розмірі 66 000 грн.

Свої вимоги мотивувала тим, що починаючи з 1997 року вона, ОСОБА_1 , проживала однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу із ОСОБА_6 по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вказала, що до цього вона перебувала в шлюбі із ОСОБА_7 , шлюб з яким розірвано в 2003 році. ОСОБА_6 на той час перебував у шлюбі із ОСОБА_8 , який розірвано в 1999 році. Заначила, що відповідач ОСОБА_3 є сином ОСОБА_6 від першого шлюбу. Повідомила, що вона із ОСОБА_6 проживала в кв. АДРЕСА_2 та його матір`ю ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 і своєю дочкою ОСОБА_10 без реєстрації за місцем проживання. Зазначена квартира перебувала у спільній частковій власності ОСОБА_6 та ОСОБА_11 в рівних частках, тобто по 1/2 частині квартирі кожному. Після смерті матері ОСОБА_6 залишився проживати в цій квартирі, а тому фактично прийняв спадщину. Під час її проживання із ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу вони вели спільне господарство, мали єдиний сімейний бюджет, разом сплачували за комунальні платежі, разом придбавали меблі, телевізор, холодильник та іншу побутову техніку, предмети вжитку та інше, яке знаходиться в їхній квартирі та на які маються відповідні чеки. Також, під час спільного проживання разом із ОСОБА_6 він набув право власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_6 вона здійснила його поховання, здійснює догляд за його могилою, розпоряджається їхнім спільним майном. Вважала, що зазначені обставини є підставою для встановлення факту проживання із ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Встановлення даного факту необхідно для визнання її спадкоємцем та для отримання спадщини після померлого чоловіка. Крім того вважала, що маються підстави для зміни черговості відповідно до ст. 1259 ЦК України, оскільки вона із ОСОБА_6 проживали разом тривалий час. Зазначала, що ОСОБА_6 мав незадовільний стан здоров`я, у зв`язку із чим неодноразово проходив курс стаціонарного лікування в різних медичних установах. У 1998 році він отримав травму ноги, довгий час перебував на лікарняному. Після цього він переніс операцію з приводу виразки шлунку, проходив курс після операційного лікування та йому була встановлена група інвалідності. У 2003 році на ОСОБА_6 був здійснений напад грабіжників, у зв`язку із чим він отримав черепно-мозкову травму і потрапив до лікарні, де проходив курс лікування. Вона надавала йому необхідну фізичну і матеріальну допомогу, піклувалась за нього під час перебування в лікарні. У 2012 році ОСОБА_6 отримав травму тазостегнового суглоба і з цього часу він був прикутий до ліжка. Стан його здоров`я погіршувався, перебіг хвороби був тяжким. ОСОБА_6 потребував постійного медичного та побутового догляду. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_12 помер від туберкульозу. Весь цей час вона матеріально утримувала свого чоловіка, доглядала за ним, здійснювала побутовий догляд, піклувалась за нього, викликала лікарів, прибирала, готувала їжу, прала і таке інше. Під час спільного проживання із ОСОБА_6 вона народила дочку ОСОБА_2 , яку ОСОБА_6 визнавав своєю дочкою. Незважаючи на те, що ОСОБА_6 визнавав дочку своєю дитиною, запис про його батьківство у свідоцтві про народження не було здійснено, оскільки вона бажала отримувати на дитину державну допомогу як одинока матір. ОСОБА_6 визнавав дитину своєю, піклувався за нею, утримував матеріально, проводив із дитиною весь вільний час. Встановлення факту батьківства необхідно для внесення змін до актового запису про народження дитини у відділі РАЦС та для визнання за донькою ОСОБА_2 права на спадкування після смерті її батька ОСОБА_6 .Стверджувала, що позивачам у справі належить право на отримання 2/3 частин спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_6 .

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 лютого 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , відносно себе та діючи в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 ,подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким: встановити факт батьківства ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо доньки ОСОБА_2 та визнати за нею право на спадкування за законом як спадкоємця першої черги; здійснити перерозподіл спадщини між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 і визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 252 100 грн. із стягненням грошової компенсації за виділену меншу частину в розмірі 42 650 грн.

Доводи апеляційних скарг скарги мотивує тим, що суд першої інстанції не провів підготовчого засідання у справі у присутності позивача, ухвалу про закінчення підготовчого засідання та призначення справи до розгляду не направив позивачу, що позбавило останнього можливості із висновком експертизи, надати пояснення та клопотання. Вказано, що слухання справи відбулося без участі позивачки та її представника. Зазначено, що проведення процедури ексгумації відбулося з істотним порушенням вимог Закону України «Про поховання та похоронну справу», оскільки не отримано її згоду на розкопку могили та вилучення тканин тіла померлого чоловіка. Стверджувала, що суд, окрім експертизи ДНК, не дослідив інші письмові докази у справі, не допитав свідків.

Також ОСОБА_1 , вказує, що суд першої інстанції не зазначив підстав відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , і взагалі її вимоги не розглянув. Зазначає, що у зв`язку із тим, що вона була членом сім`ї померлого ОСОБА_6 і проживала із ним перед смертю більше 5-ти років, то відповідно до вимог ст. 1264 ЦК України набула право на спадкування четвертої черги. Вважає, що нею надано докази для зміни черговості на спадкування з підстав, що ОСОБА_6 мав незадовільний стан здоров`я, у зв`язку із чим потребував стороннього догляду та піклування, постійного медичного та побутового догляду (перев`язок, санітарного догляду, годування та інше), оскільки саме вона на протязі багатьох років опікувалась ним. Вказує, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 1280 ЦК України претендує на виділ в натурі квартири АДРЕСА_1 та залишити за відповідачем право на спадкування квартири АДРЕСА_3 в цьому ж будинку, яку він вже продав.

Представники ОСОБА_3 адвокат Матішинець В.В. та адвокат Шелшак-гукова А,М. подали відзиви на апеляційні скарги, в яких посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просять в задоволенні апеляційнихскарг відмовити повністю, а рішення суду першої інстанції залишити в силі. Зазначили, що позивач та її представник обізнані про час підготовчого судового засідання суду першої інстанції, не з`явилися, а тому їх ствердження що у суду не було підстав для закриття підготовчого провадження є безпідставними. Відмова суду у визнанні батьківства померлого ОСОБА_6 відносно доньки позивача гуртуються на результатах проведеної судової експертизи, якої доведено, що досліджені біологічні зразки ОСОБА_6 не підтверджують, він може бути біологічним батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і відсутні інші письмові докази відповідно до ст. 130 СК України, які б ці висновки спростували. А сам факт спільного проживання позивачки з померлим не може бути покладено в основу доказування про встановлення батьківства. Для вирішення питання зміни черговості, яка може відбутися на підставі договору абр рішення суду необхідна сукупність усіх п`яти юридичних фактів, які не були доведені в суді першої інстанції і тому такі вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Позивач та її представник в судовому засіданні апеляційні скарги підтримали та просили їх задовольнити.АБО, Позивач про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в судове засідання не з`явилась, явку представника не забезпечила.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційні скарги не визнала, пояснила, що допит свідків, які заявлені у позову і які вже були допитані судом першої інстанції за першим судовим розглядом, не відбувався, оскільки такого клопотання з боку позивача та її представнику до суду не надходило. Крім того, як передбачають норми нового процесуального кодексу, за яким здійснювався повторний судовий розгляд, інформації про місце проживання свідків суду не була надана, а тому заявлене клопотання представника позивача, про допит свідків апеляційним судом без повідомлення поважних причин щодо не можливості надання таких доказів до суду першої інстанції не підлягає задоволенню, оскільки показання свідків будуть новими доказами, які не досліджувалися судом першої інстанції через відсутність клопотань про новий допит цих свідків.

Треті особи про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, в судове засідання не з`явилися, явку представників не забезпечили. Заперечення на апеляційні скарги від них не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_7 , який розірвано 14.10.2003 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 10).

ОСОБА_6 перебував у шлюбі з ОСОБА_13 і шлюб розірвано 02.03.1994 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 11).

Також судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є сином ОСОБА_6 від попереднього шлюбу.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 народила доньку ОСОБА_14 і в свідоцтві про її народження вона записана матір`ю дитини, а відомості про батька дитини записані зі слів матері, як ОСОБА_15 і дана обставина підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (т. 1 а.с. 9, 22).

З довідки Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради № 2626 від 06.06.2017 року вбачається, що ОСОБА_1 одержує допомогу на дітей одиноким матерям на ОСОБА_2 , 2008 року народження в розмірі 356,91 грн. (т. 1 а.с. 55).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 (т. 1 а.с. 8).

Після смерті ОСОБА_6 залишилось спадкове майно, а саме: двокімнатна квартира АДРЕСА_2 та однокімнатна квартира АДРЕСА_4 , яка також розташована за цією ж адресою.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 07.04.2016 року у справі №592/12182/15-ц визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_2 та на квартиру АДРЕСА_4 за цією ж адресою (т. 1 а.с. 12-13, 18-19).

27.03.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_16 , ОСОБА_17 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В., відповідно до ОСОБА_3 продав ОСОБА_16 , ОСОБА_17 квартиру АДРЕСА_2 . Продаж квартири здійснено за 199132 грн. (т. 1 а.с. 121).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.11.2017 року позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 із ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу з 14.10.2003 року по 06.11.2014 року - день смерті ОСОБА_6 . Встановлено факт, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію у сумі 66 377,33 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено за їх безпідставністю (т. 1 а.с. 187-188).

Постановою апеляційного суду Сумської області від 17.09.2018 року у задоволені апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовлено, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково і рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.11.2017 року у даній справі змінено в частині визначення періоду встановлення факту проживання однією сім`єю, викладено абзац другий резолютивної частини рішення в такій редакції: «Встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 із ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 ». В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін. Проте апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. (т. 2 а.с. 227)

Висновок суду першої інстанції та апеляційного суду ґрунтуються на тому, що позивачем надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження факту її проживання з померлим ОСОБА_6 , оскільки вони проживали разом у квартирі належній на праві власності померлому та його матері, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, придбавали речі домашнього вжитку, померлий піклувався про доньку позивачки від першого шлюбу, позивач під час хвороби ОСОБА_6 піклувалась про нього та здійснювала догляд за ним, а після його смерті здійснила його поховання. Дані обставини підтверджуються як показами свідків так і письмовими доказами у справі.

Постановою Верховного Суду від 18.03.2020 року рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.11.2017 року, змінене постановою Апеляційного суду Сумської області від 17.09.2018 року, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю із померлим ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_18 без реєстрації шлюбу, з 01.01.2004 року по 06.11.2014 року, залишити без змін. В іншій частині рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.11.2017 року та постанову апеляційного суду Сумської області від 17.09.2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 3 а.с. 93-104).

Визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою, врегульовано статтею 125 СК України.

В ч. 2 ст. 125 СК України зазначено, що якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду.

Частинами першою та другою статті 128 СК України встановлено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Статтею 130 СК України передбачено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що відповідно до статей 213, 215 ЦПК України 2004 року рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це.

Згідно вимог ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Відповідно до частини 2 ст. 128 СК України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При повторному судовому розгляді, вирішуючи питання батьківства померлого ОСОБА_6 відносно неповнолітньої ОСОБА_2 , судом була призначена і проведена посмертна судово молекулярно-генетична експертиза, згідно якої досліджені зразки кісткової тканини якої були надані на дослідження ( в супровідному листі як «біологічні зразки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 »), і визнано, що не може бути біологічним батьком малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини зауважено, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07.05.2009 року).

Таким чином, підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути лише висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду щодо відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 , в інтересах своєї доньки ОСОБА_2 , про встановлення факту батьківства ОСОБА_6 , оскільки вони спростовуються категоричним / однозначним висновком експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 23.02.2021 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дослідив інші письмові докази у справі, не допитав свідків, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки підставою для визнання батьківства є відомості, що засвідчують саме походження дитини від певної особи, а не факти спільного проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і цієї особи до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Так, свідоцтво про народження ОСОБА_2 , довідка про надання позивачу соціальної допомоги на доньку ОСОБА_14 , свідчать, що запис про її батька до актового запису про її народження внесена на підставі особистою заяви ОСОБА_1 і до цього часу остання продовжує отриматипризначену соціальну допомогу на дитину, як одинокій матері.

Представлені нею світлини із особистого життя з померлим ОСОБА_6 та показання свідків, допитаних при встановленні факту спільного проживання позивача з померлим ОСОБА_6 , дають підстав для встановлення обставин того, що померлий турбувався про позивача, піклувався про її доньку, яка проживала з ними разом.

Проте, скасовуючи частково попередні судові рішення, Верховний Суд у своїй постанові від 18.03.2020 року у даній справі чітко визначив, що для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути лише висновок судово-медичної (молекулірно-генетичної) експертизи.

Як наведено вище проведена у справі експертиза надала висновок, який виключає можливість визнання померлого ОСОБА_6 батьком ОСОБА_2 і тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у встановленні факту такого батьківства.

Ураховуючи викладене, колегія суддів визнає, що відмовляючи і задоволені позовних вимог заявлених стосовно ОСОБА_2 , суд першої інстанції правильно виходив, з того не підтвердження факту батьківства померлого ОСОБА_6 відносно ОСОБА_2 , є суттєвою обставою для задоволення інших похідних вимог, бо відсутність доведеного споріднення між померлим ОСОБА_6 та донькою позивача дає підставі для не визнання її спадкоємцем за законом.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що місцевий суд не врахував, що проведення процедури ексгумації відбулося з істотним порушенням вимог ч. 5 ст. 6 Закону України «Про поховання та похоронну справу», оскільки не отримано її згоду на розкопку могили та вилучення тканин тіла померлого чоловіка, колегія суддів відхиляє, позаяк, у цій нормі зазначено, що у разі відсутності відповідного волевиявлення померлого вилучення у нього анатомічних матеріалів для трансплантації та/або виготовлення біоімплантатів здійснюється відповідно до закону.

Заперечення представника позивача про недостовірність висновків проведеного судово-медичної експертизи черезпорушення процедури проведення ексгумації,бо проведено без дозволу чоловіка, дружини, близьких родичів, а стан самої могили, де поховали ОСОБА_6 , не вказує на те, що проводилися якісь земляні роботи, були перевірені. Згідно представленого акту від 23.12.2020 було проведено ексгумації трупа ОСОБА_6 , який похований 10.11.2014 на кладовище на районі 40-ї підстанції м. Суми секторі №1, ряд № НОМЕР_5 , могила НОМЕР_6 Ексгумація була проведена за згодою ОСОБА_3 , який є належить до близьких родичів померлого ОСОБА_6 , бо згідно свідоцтва про народження ОСОБА_3 - ОСОБА_6 був його батьком і факт позбавлення померлого батьківства відносно сина не має юридичного значення. Аналогічна інформація була надана суду КП «Спеціалізований комбінат» у відповіді від 27.07.2021 вихід № 01-04/177.

Щодо доводів апеляційної скарги самої ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не зазначив підстав відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , і взагалі її вимоги не розглянув,колегія суддів зазначає наступне.

Під час нового судового розгляду справи судом першої інстанції була витребувана спадкова справа до майна померлого ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка була заведена за зверненням спадкоємця - сина ОСОБА_3 , якому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії через не надання правовстановлюючого документу, який необхідно для вчинення нотаріальної дії.

Позивач ОСОБА_1 , вважаючи себе особою, яка проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, заяви при прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 до нотаріуса не подавала.

За ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Частинами 1,2 ст. 1269 цього Кодексу визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Враховуючи наведений висновок апеляційного суду, колегія суддів вважає, що позивач, є спадкоємцем четвертої черги, який на час смерті ОСОБА_6 постійно проживала з ним в квартирі АДРЕСА_3 і тому має права на спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6 , при відсутності спадкоємців попередніх черг.

За змістом ст. 1259 ЦК України допускається зміна на черговість одержання права на спадкування. Черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині. Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Оскільки законодавцем визначено, що черговість одержання права на спадкування може бути змінена на підставі рішення суду (частина друга статті 1259 ЦК України), то судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

З урахуванням висновків Верховного Суду викладених у постанові від 18.03.2020 підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.

У зазначеній категорії справ підлягає встановленню судом також факт належності сторін до спадкоємців за законом різних черг.Зміна черговості спадкування лише надає право спадкоємцю наступної черги на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, а не визнає його спадкоємцем цієї черги. Отримавши право на спадкування разом із спадкоємцями іншої черги, такий спадкоємець вважається спадкоємцем тієї черги, до якої він належить відповідно до статей 1261-1265 ЦК України.

Колегія суддів зауважує, що встановленим фактом спільного проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_6 до дня його смерті доводиться, що позивач під час хвороби ОСОБА_6 піклувалась про нього та здійснювала догляд за ним, оскільки проживали як сім`я.

Проте представлені стороною позивача докази не дають підстав для переконливого висновку, що померлий ОСОБА_6 через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво тривалий час був у безпорадному стані у зв`язкуз чим був неспроможний самостійно забезпечувати свої потреби.

Так, ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 і на час смерті було 57 років, т.т. не належав до категорії людей похилого віку. Задовольняючи клопотання представника позивача щодо витребування інформації про лікування ОСОБА_6 у нейрохірургічному відділенні Сумської обласної лікарні, на запит суду КНП «Сумська обласна клінічна лікарня» повідомила, що в 2003 році ОСОБА_6 не перебував уних на стаціонарному лікуванні.

Згідно медичної карти № 2459 стаціонарного хворого ОСОБА_6 у КУ СМКЛ №1, де він з 24.03.12 по 09.04.2012 проходив лікування в ортопедо-травматологічному відділенні з діагнозом закритий перелом лівого стегна зі зміщенням з різким порушенням функцій статики та ходи, і його було прооперовано, був виписаний з поліпшенням функції суглобу статики та хода значно обмежена.

Під час проходження стаціонарного лікування його було оглянуто іншими лікарями іне було встановлення у нього іншого захворювання на тяжку хворобу. Згідно довідки про смерть від 08.11.2014 причини його смерті туберкульоз легень, проте коли останній захворів на таку хворобу доказів не надано.

До 01.04.2001 ОСОБА_6 було визнано особою, що має другу групу інвалідності, але після закінчення строку дії довідки МСЕК, надалі інвалідність йому не встановлювалась.

Медичні документи з приводу фактичного стану здоров`я ОСОБА_6 після квітня 2012 року по день його смерті, а також потреби у сторонньої допомоги матеріали справи не містять

Відсутні в матеріалах справи дані проте, чи отримував ОСОБА_6 пенсію або продовжив свою трудову діяльність, оскільки ще перебував у працездатному віці.

У мотивувальній частині рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.11.2017р., яке в частині встановлення факту проживання однією сім`єю позивача разом із ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу, змінено після апеляційного перегляду справи тільки в частині часу настання такого факту, опитані в суді свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_20 показали, що ОСОБА_6 підробляв на заробітках та на ремонті взуття, після отримання травми стегна самостійно не ходив, потім пройшовши лікування, яке тривало близько року, став ходити але повільно. Догляд в період лікування ОСОБА_6 здійснювала ОСОБА_1 .

Отже покази свідків підтверджують, що ОСОБА_1 здійснювала догляд за ОСОБА_6 в період його хвороби, пов`язаної із травмою стегна, а такий стан не можна вважати безпорадним, бо після проходження лікування він почав підробляти на заробітках.

Сама позивачка також є особою з інвалідністю 3 групи по зору і з жовтня 2006 року не працює, її дохід складає з невеликих сум пенсії з інвалідності та соціальної допомоги на дитину як одинокій матері.

Згідно із ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ст. 89 ЦПК України, поміж іншим, встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів зауважує з моменту звернення до суду у квітні 2017 року позивачем було порушила питання зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування, і заявлені до допиту свідків, були допитані судом першої інстанції, але з їх показів не вбачається, що ОСОБА_6 тривалий час до смерті перебував у безпорадному стані через захворювання на тяжку хворобу або отримання каліцтва, що потребувала від позивача тривалого часу опікувалася і надання матеріального забезпечення напередодні його смерті.

Висновок апеляційного суду викладений у постанові від 18.03.2020 року проте, що «вони проживали разом у квартирі належній на праві власності померлому та його матері, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, придбавали речі домашнього вжитку, померлий піклувався про доньку позивачки від першого шлюбу» не стосується обставин, за яких законодавець визначив настання підстав для зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування за рішенням суду, да тільки доводить проявлення з боку ОСОБА_1 турботи за чоловіком з яким проживала однією сім`єю.

Оскарженим судовим рішенням фактично відмовлено у задоволенні особистих вимог ОСОБА_1 , але помилково суд посилається на підставу як не встановлення факту батьківства.

Відповідно до частини 1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Однак, суд першої інстанції ухвалив в цій частині рішення і тому відсутні підстави для ухвалення додаткового рішення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 23.08.2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскарженого рішення в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів керуючись ст.ст. 376, 89 ЦПК України самостійно дослідила представлені докази в їх сукупності і погодилася з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимоги про зміну черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування через недоведеність факту тривалого перебування ОСОБА_6 напередодні смерті у безпорадному стану, який би вказував, що він був неспроможний самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний тяжкою хворобою або каліцтвом.

Твердження позивача з цього приводу ґрунтуються на припущеннях і може бути покладено апеляційним судом в основу визнання існування такої вірогідності, оскільки не підтверджується наданими позивачем доказами і тому не заслуговує довіри.

Отже, за встановлених обставин справи та вимог закону, колегія визнає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення, а зводяться до переоцінки доказам, яким судами надано належну правову оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява № 4909/04).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, вірно визначив характер спірних правовідносин, надавши правильно правову оцінку фактичним обставинам справи.

Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , та заяву ОСОБА_1 про приєднання до апеляційної скарги залишити без задоволення, а Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 вересня 2022 року.

Головуючий - С. С. Ткачук

Судді: Ю. О. Філонова

Т. А. Левченко