ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3987/22 Справа № 173/437/21 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна, придбаного в період шлюбу, визнання права власності на майно та порядку користування спільним майном,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що в період з 2001 року по 2018 рік вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_1 .

Згідно рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2018 року по справі №173/1617/17 шлюб між ними розірвано. Дане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В період шлюбу подружжям було придбано автомобіль CHEVROLET LACETTI, 2006 року випуску, VIN НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 . Однак, зазначеним автомобілем відповідач користується одноособово. Крім цього, документи на автомобіль знаходяться у ОСОБА_1 разом з її правами на управління транспортним засобом.

У зв`язку з чим, ОСОБА_2 просила суд визнати автомобіль CHEVROLET LACETTI, 2006 року випуску, VIN НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнати за позивачем та за відповідачем право власності на Ѕ частину вказаного автомобіля за кожним; витребувати у відповідача технічний паспорт на автомобіль CHEVROLET LACETTI, 2006 року випуску, VIN НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 , та водійські права на її ім`я; визначити порядок користування майном, що є спільною сумісною власністю, а саме кожен із співвласників користується спільно майном автомобілем CHEVROLET LACETTI, 2006 року випуску, VIN НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 , почергово, з передачею автомобіля, дубліката ключів та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на спірний автомобіль, останнього дня місяця о 20.00 годині за адресою проживання позивача.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2022 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 . Визнано автомобіль CHEVROLET LACETTI, 2006 року випуску, VIN НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину автомобіля CHEVROLET LACETTI, 2006 року випуску, VIN НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину автомобіля CHEVROLET LACETTI, 2006 року випуску, VIN НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 . Витребувано у ОСОБА_1 водійські права на ім`я ОСОБА_2 , які передати останній. Визначено порядок користування спільною сумісною власністю, а саме автомобілем CHEVROLET LACETTI, 2006 року випуску, VIN НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 , за яким ОСОБА_2 і ОСОБА_1 почергово користуються автомобілем CHEVROLET LACETTI, 2006 року випуску, VIN НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 , з передачею даного автомобіля, дубліката ключів на нього, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та технічного паспорту на автомобіль, останнього дня місяця о 20-00 годині за місцем реєстрації кожного. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Також вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

ОСОБА_2 , відповідно до ст.360 ЦПК України, подала відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, з огляду на таке.

Судом установлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 28 липня 2001 року по 26 січня 2018 року.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2018 року по справі №173/1617/17 шлюб між ними розірвано. Дане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили.

В період шлюбу сторонами було придбано автомобіль CHEVROLET LACETTI, 2006 року випуску, VIN НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 , що підтверджується повідомленням територіального сервісного центру МВС №1244 від 06 січня 2022 року №31/4-1244-П-1, згідно якого автомобіль CHEVROLET LACETTI, 2006 року випуску, VIN НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 , 13 червня 2013 року зареєстрований за ОСОБА_1 .

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль CHEVROLET LACETTI, 2006 року випуску, VIN НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 , є спільною сумісною власністю сторін, оскільки був придбаний в період шлюбу, а тому дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Водночас, відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК (2947-14), ч.3 ст.368 ЦК) (435-15), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у разі, якщо подружжя не вирішили питання щодо придбання частки неподільної речі одним з них, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Так, позивачка просила суд у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею та за відповідачем право власності на Ѕ частину спірного автомобіля за кожним, оскільки вказаний транспортний засіб було придбано в період шлюбу.

Як вбачається з матеріалів справи та було установлено судом першої інстанції, спірний автомобіль сторонами було придбано в період шлюбу, тобто, є їхньою спільною сумісною власністю.

При цьому, презумпцію спільності права власності подружжя на автомобіль CHEVROLET LACETTI, 2006 року випуску, VIN НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 , набутий сторонами в період шлюбу, відповідачем не було спростовано.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини даної справи, дійшов обґрунтованого висновку, що автомобіль CHEVROLET LACETTI, 2006 року випуску, VIN НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 , є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а отже при поділі такого майна їх частки є рівними.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо встановлення порядку користування спільним майном, з наступних підстав.

Статтею 169 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК з урахуванням інтересів усіх її учасників.

Відповідно до статті 358 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частина 2).

Співвласник також має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності (частина 1 статті 364 ЦК).

Право на поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя передбачено і частиною 1 статті 71 СК.

У разі неможливості виділу у натурі частки із спільного майна, зокрема, у разі неподільності речі, співвласник може реалізувати свої права із застосуванням механізму, передбаченого частиною 2 статті 364 ЦК (право на отримання грошової компенсації за свою частку), а також (за певних умов) статтею 365 ЦК (припинення права на частку у спільному майні іншого співвласника).

Отже, способами реалізації прав співвласника спільної часткової власності є: поділ (виділ) частки; виділення відповідної частки у володіння та користування; отримання грошової компенсації своєї частки або виплати компенсації іншому співвласнику.

Для застосування того чи іншого способу реалізації прав співвласника закон вимагає наявності певних умов.

Об`єктом спільної часткової власності у цій справі є автомобіль, який як майно є неподільною річчю та поділ в натурі якої призведе до втрати цільового призначення, тобто, є неможливим.

Виділення частки позивачці у користування та володіння (частина 1 статті 364 ЦК) також є неможливим через неподільність майна.

При цьому, попереднє визначення судом часток кожного з подружжя по суті не є реальним поділом спільного майна та не вирішує питання щодо реального користування майном кожним із співвласників.

Неможливим є і спільне користування співвласниками автомобілем, оскільки сторони перебувають у неприязних стосунках. Кожен з них має свої потреби. Транспортний засіб є джерелом підвищеної небезпеки, потребує постійного технічного догляду, який можливий лише за наявності узгодженості в діях сторін.

За таких обставин, ОСОБА_2 , будучи рівноправним співвласником рухомого майна, фактично позбавлена можливості як володіти та користуватись транспортним засобом, так і реалізувати свої права співвласника (володіння, користування та розпорядження майном) у ті способи, які прямо передбачені законом.

Разом з тим, частина 1 статті 321 ЦК гарантує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а правила статті 391 ЦК надають власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Реалізуючи ці права, позивачка вважає шляхом поновлення своїх прав встановлення порядку користування спільним майном в судовому порядку.

Так, право на користування спільним майном почергово законом прямо не передбачено, але стаття 55 Конституції України закладає основи можливостей захисту права, виходячи саме з підвалин природно-правового підходу. Вона проголошує право кожного захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Відповідно цій доктрині вирішено питання про можливість застосування способів захисту права, прямо не передбачених законом.

Стаття 16 ЦК передбачає захист цивільного права або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Такий підхід відповідає й ідеям, закріпленим статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод («Право на ефективний засіб юридичного захисту») (далі Конвенція), яка проголошує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто, таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням (постанова Верховного Суду України від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13).

Висновки щодо необхідності забезпечення ефективного поновлення прав містить і рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року (справа № 3-рп/2003).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що найбільш вірогідним та реальним, а тому й ефективним способом захисту права власності позивача може бути визначення порядку користування спільним майном почергово.

Такий спосіб не заборонений законом та надасть можливість ОСОБА_2 реалізувати свої права.

При цьому, суд усвідомлює, що реалізація прав співвласника у такий спосіб не є досконалим, має певні недоліки, призведе до виникнення труднощів у реалізації, в тому числі і у реєстрації прав співвласника, та не вирішить всіх суперечок сторін.

Проте, вирішення спору у такий спосіб поновить порушене право власності, гарантоване статтею 1 Першого Протоколу Конвенції, та може сприяти досягненню консенсусу між сторонами в подальшому у спільному та рівноправному здійсненню права власності кожним.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що сторони не позбавлені можливості визначити будь-який інший порядок користування спільним майном за взаємною домовленістю.

Доводи скаржника про те, що позивач пропустив строк позовної давності, у зв`язку з чим наявні підстави для відмови у задоволенні даного позову, колегія суддів вважає неспроможними, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Статтею 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, ОСОБА_1 стверджує, що починаючи з 2017 року вони з позивачкою почали проживати окремо та спірний автомобіль перебував у нього, тому ОСОБА_2 знала про порушення свого права саме з цього часу. Тобто, перебіг строку позовної давності розпочався з моменту добровільного розподілу спільного майна за домовленістю між ним та позивачкою, а саме з вересня 2017 року. Однак з позовом про поділ майна ОСОБА_2 звернулась лише в 2021 році.

Проте, з даним твердженням не можна погодитись, оскільки сам факт окремого проживання сторін та перебування у відповідача спірного автомобіля не свідчить про порушення прав позивачки на зазначене майно, як на спільну сумісну власність подружжя.

Крім того, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що починаючи з 2017 року позивачка зверталась до відповідача з приводу поділу автомобіля, як спільної сумісної власності подружжя та отримувала відмову в цьому, матеріали даної справи не містять, а ОСОБА_1 ні до суду першої, ні до апеляційної інстанції не надав.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позивачем не було пропущено строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду, адже за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Такий правовий висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-258цс15 та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 листопада 2019 року по справі №203/304/17 (провадження №61-5400св19).

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова