справа № 757/6016/22-ц головуючий у суді І інстанції Матійчук Г.О.
провадження № 22-ц/824/8121/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Мегедь Лілією Ніазівною, на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 07 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, отриманих за договорами купівлі-продажу земельних ділянок, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, отриманих за договорами купівлі - продажу земельних ділянок.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилалася на те, що у 2019 році вона уклала та підписала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_2 на вчинення правочинів щодо земельних ділянок, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (0,2500 га, кадастровий номер: 1:10:121:0169) та АДРЕСА_2 (0,1000 га, кадастровий номер: 322480600:02:032;5023. Позивачу стало відомо, що на підставі виданої довіреності ОСОБА_2 були укладені договори купівлі-продажу вищезазначених земельних ділянок, за що він отримав грошові кошти у розмірі 400 000 (чотириста тисяч) гривень. ОСОБА_1 зазначає, що відповідач не повідомив її про укладення договорів купівлі-продажу та, не зважаючи на вимогу передати їй у строк до 01 грудня 2022 року гроші з реалізації продажу земельних ділянок, коштів не повернув. Позивач також зазначає, що має право на стягнення з відповідача суми інфляційниї витрат, 3% річних, а також суми судового збору та витрат на правничу допомогу. Враховуючи вищевикладене, просила суд стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти, отримані в якості оплати за договором купівлі-продажу в сумі 400 000 (чотириста тисяч) гривень, суму інфляційних витрат у сумі 70 807 (сімдесят тисяч вісімсот сім) гривень 09 копійок, 3% річних у сумі 33 534 (тридцять три тисячі п`ятсот тридцять чотири) гривні 25 копійок, витрати за надання правової допомоги у сумі 18 000 (вісімнадцять тисяч) гривень.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 лютого 2022 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, отриманих за договорами купівлі-продажу земельних ділянок, передано на розгляд до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 , через представника - Мегедь Лілію Ніазівну , подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 07 лютого 2022 року та направити справу на розгляд до Печерського районного суду м. Києва.

Позивач у своїй апеляційній скарзі посилається на ст. 263 ЦПК України, відповідно до якої судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та ухваленим відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права, а також відповідати завданню цивільного судочинства. При цьому зазначає, що судом першої інстанції невірно застосовано положення ст. 30 ЦПК України, посилаючися на те, що предмет позову не стосується нерухомого майна, як цього вимагає ч. 1 ст. 30 ЦПК України. Апелянт наголошує, що в даному позові позивач не оспорює договори купівлі-продажу майна, натомість предметом позову є стягнення коштів, отриманих за договорами купівлі-продажу земельних ділянок. При цьому вказує на те, що звертається до суду з вимогою до довіреної особи (відповідача), який зареєстрований у Печерському районі міста Києва.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Мегедь Лілією Ніазівною, на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 07 лютого 2022 року та надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Однак, відзив до суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої ст. 353 ЦПК України, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України судове рішення має відповідати, в тому числі, на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Передаючи справу на розгляд до іншого суду, суд першої інстанції виходив з того, що до даних правовідносин застосовуються правила виключної підсудності, визначені ч. 1 ст. 30 ЦПК України.

Однак, суд апеляційної інстанції не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції. Оцінюючи висновки суду колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини 1 статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Печерський районний суд м. Києва в обґрунтування передачі матеріалів цивільної справи № 757/6016/22-ц посилався на те, що позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної частини відповідно до ст. 30 ЦПК України. Якщо пов`язані між собою вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою. Таким чином, суд першої інстанції наголошував на тому, що майно, яке є об`єктом спору, не перебуває в межах територіальної підсудності Печерського районного суду м. Києва, а відтак, справа мусить бути направлена до Києво-Святошинського районного суду Київської області (а.с.19).

У відповідності до ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Окрім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року в справі № 911/2390/18 (провадження № 12-73гс20) зроблено висновок, що виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК). Враховуючи положення статті 181 ЦК України, зазначали, що такими є, наприклад, позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

При цьому, колегія суддів зазначає, що позивачем заявлені позовні вимоги про отримання коштів за укладення відповідачем договору купівлі-продажу в межах повноважень, наданих йому ОСОБА_1 за договором доручення. З матеріалів позовної заяви вбачається, що, підставою звернення позивача до суду з даним позовом є вимога про стягнення коштів, а не визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов невірного висновку, про наявність підстав для застосування положень частини 1 статті 30 ЦПК України в даній справі.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо можливості передачі даної справи на розгляд до іншого суду є безпідставними та такими, що не відповідають вимогам закону.

Отже, у суду першої інстанції не було обґрунтованих підстав передавати справу на розгляд до іншого суду, а тому оскаржуване судове рішення не може вважатися законним та обґрунтованим.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, тому, відповідно до положень статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Мегедь Лілією Ніазівною- задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 07 лютого 2022 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова