Справа № 148/1444/20
Провадження № 22-ц/801/948/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саламаха О. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 рокуСправа № 148/1444/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Кобенди Ю.О.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі: Шпиківська селищна об`єднана територіальна громада Тульчинського району Вінницької області, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Державний реєстратор Водотика Ольга Василівна Комунального підприємтсва «Архітектурне планувально-проектне бюро», Державний реєстратор Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області Мельник Ірина Миколаївна, Державний нотаріус Тульчинської державної нотаріальної контори Тульчинського районного нотаріального округу Тимчик Наталія Федорівна,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Шпиківської селищної ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Державний реєстратор Водотика Ольга Василівна Комунального підприємства "Архітектурне планувально-проектне бюро", Державний реєстратор Тульчинської райдержадміністрації Вінницької області Мельник Ірина Миколаївна, Державний нотаріус Тульчинської державної нотаріальної контори Тимчик Наталія Федорівна про визнання неправомірним та скасування рішення 6 сесії 22 скликання Шпиківської селищної ради, визнання неправомірним і скасування державного акту на право приватної власності на землю, скасування рішень державних реєстраторів, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Мишковської Тетяни Миколаївни на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 18 лютого 2022 року, ухваленого в залі судових засідань місцевого суду під головуванням судді Саламахи О.В., дата складення повного тексту рішення 28 лютого 2022 року,

встановив:

В вересні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до Шпиківської селищної ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Державний реєстратор Водотика Ольга Василівна Комунального підприємства "Архітектурне планувально-проектне бюро", Державний реєстратор Тульчинської райдержадміністрації Вінницької області Мельник Ірина Миколаївна, Державний нотаріус Тульчинської державної нотаріальної контори Тимчик Наталія Федорівна про визнання неправомірним та скасування рішення 6 сесії 22 скликання Шпиківської селищної ради, визнання неправомірним і скасування державного акту на право приватної власності на землю, скасування рішень державних реєстраторів, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, який в подальшому був уточнений.

Позовні вимоги, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог обґрунтовані тим, що позивачам на праві приватної спільної часткової власності належить приватизована у 2003 році квартира АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 . Рішенням виконавчого комітету Шпиківської селищної ради № 39 від 25 травня 2011 року поштову адресу " АДРЕСА_3 " змінено на " АДРЕСА_4 ", потім АДРЕСА_5 .

Квартира розташована у двоповерховому двоквартирному будинку на земельній ділянці з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, виділеній у 1997 році у приватну власність відповідачу ОСОБА_4 .

Позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_4 домовились укласти договір купівлі-продажу даної земельної ділянки після виговлення технічної документації. Для цього ними було забезпечено виготовлення необхідних документів для оформлення договору в нотаріальній конторі. Однак, відповідач ОСОБА_4 зволікав з оформленням договору, а потім взагалі відмовився його укладати, не пояснюючи причин.

Зазначає, що розташування квартири позивачів на земельній ділянці власником якої є інша особа порушує загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою на якій цей об`єкт розташований. Будучи власниками нерухомості, позивачі позбавлені можливості у повній мірі користуватися правами власників щодо розпорядження майном, оскільки у разі відчуження квартири новий набувач має укладати з відповідачем ОСОБА_4 відповідний договір користування земельною ділянкою чи викуповувати її.

Поряд з цим вважає, що відповідачем ОСОБА_4 неправомірно отримана вказана земельна ділянка, оскільки Шпиківська селищна рада, володіючи інформацією про існування будівництва вказаного двоквартирного будинку на відведеній для цього земельній ділянці, надала рішенням від 20 серпня 1996 року у приватну власність відповідачу ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,15 га, розташовану по АДРЕСА_6 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд і 0,02 га. за цією ж адресою для ведення особистого підсобного господарства, в той час як ОСОБА_4 ніколи не був власником приміщення за даною адресою, не був його користувачем, забудовником тощо.

Водночас, на підставі вказаного рішення відповідачу ОСОБА_4 23 січня 1997 року видано державний акт серії ВН 000289 на право приватної власності на землю площею 0,1689 га.: 0,1500 га. - для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та 0,0189 га. - для ведення особистого підсобного господарства, а також, відповідно проведено державну реєстрацію права власності на вказані земельні ділянки.

У 2018 році відповідач ОСОБА_4 поділив дану земельну ділянку на дві земельних ділянки та 06 вересня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :02:002:1166, площею 0,0558 га, розташованої по АДРЕСА_7 .

Вказані обставини стали підставою для звернення позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до суду із вказаним позовом, в якому просили:

- визнати неправомірним і скасувати рішення 6 сесії 22 скликання Шпиківської селищної ради народних депутатів Тульчинського району Вінницької області від 20 серпня 1996 року про передачу ОСОБА_4 безкоштовно у приватну власність земельної ділянки площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та земельної ділянки площею 0,02 га для ведення особистого підсобного господарства;

- визнати неправомірним і скасувати Державний акт на право приватної власності на землю серії ВН №000289 від 23 січня 1997 року, виданий ОСОБА_4 про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,1689 га та його реєстрацію в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1;

- скасувати рішення державного реєстратора, індексний номер: 35686398 від 15 червня 2017 року про державну реєстрацію права власності земельної ділянки кадастровий номер :02:002:1182 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,15 га, що розташована по АДРЕСА_7 за ОСОБА_4 та припинити право власності на дану земельну ділянку;

- скасувати рішення державного реєстратора індексний номер: 35685138 від 15 червня 2017 року про державну реєстрацію права власності земельної ділянки кадастровий номер :02:002:1183, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0189 га, що розташована по АДРЕСА_7 за ОСОБА_4 та припинити право власності на дану земельну ділянку;

- скасувати рішення державного реєстратора індексний номер: 41787938 від 25 червня 2018 року про державну реєстрацію права власності земельної ділянки кадастровий номер :02:002:1165 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0942 га, що розташована по АДРЕСА_7 за ОСОБА_4 та припинити право власності на дану земельну ділянку;

- скасувати рішення державного реєстратора індексний номер: 41790299 від 25 червня 2018 року про державну реєстрацію права власності земельної ділянки кадастровий номер :02:002:1166, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0558 га, що розташована по АДРЕСА_7 за ОСОБА_4 та припинити право власності на дану земельну ділянку;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :02:002:1166, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0558 га, що розташована по АДРЕСА_7 від 06 вересня 2018 року серії та номер: 2-1559, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ;

- скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Тульчинської державної нотаріальної контори Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області Тимчик Наталії Федорівни, індексний номер: 42879347 від 06 вересня 2018 року про державну реєстрацію права власності земельної ділянки кадастровий номер :02:002:1166, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0558 га, що розташована по АДРЕСА_7 та припинити право власності ОСОБА_5 на дану земельну ділянку;

- скасувати державну реєстрацію земельних ділянок шляхом вилучення з Державного земельного кадастру відомостей про реєстрацію земельних ділянок за кадастровим номером :02:002:1165, площею 0,0942 га та кадастровим номером :02:002:1166, площею 0,0558 га.

Також позивачі просили стягнути з відповідачів на свою користь судові витрати.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 18 лютого 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Шпиківської селищної ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Державний реєстратор Водотика Ольга Василівна Комунального підприємства "Архітектурне планувально-проектне бюро", Державний реєстратор Тульчинської райдержадміністрації Вінницької області Мельник Ірина Миколаївна, Державний нотаріус Тульчинської державної нотаріальної контори Тимчик Наталія Федорівна, про визнання неправомірним та скасування рішення 6 сесії 22 скликання Шпиківської селищної ради, визнання неправомірним і скасування державного акту на право приватної власності на землю, скасування рішень державних реєстраторів, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки відмовлено.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 18 лютого 2022 року мотивоване тим, що позивач ОСОБА_1 та інші позивачі могли довідатись про порушення свого права 19 червня 2017 року, оскільки існує документальне підтвердження, що саме 19 червня 2017 року ОСОБА_1 доручив відповідачу ОСОБА_4 замовити виготовлення експертної оцінки двох земельних ділянок, таким чином знав, що останньому належать на праві власності вказані земельні ділянки, так як самостійно земельними ділянками за даної адресою не володів.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 адвокат Мишковська Тетяна Миколаївна подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку заявника, суд попередньої інстанції прийшов до помилкового висновку про початок перебігу строку позовної давності з 19 червня 2017 року, а саме коли ОСОБА_1 доручив ОСОБА_4 звернутись до експерта із замовленням про виготовлення експертної оцінки земельних ділянок. Зазначає, що про порушене право позивачу стало відомо в грудні 2018 року, лише після набуття 20 червня 2018 року ОСОБА_5 права власності на спірну земельну ділянку. Поряд з цим, покликається на принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на спірній земельній ділянці.

27 травня 2022 року від представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Григоришена О.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечив аргументи викладені в апеляційній скарзі вказавши, що суд прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що згідно копії рішення Шпиківської селищної ради 8 сесії 21 скликання від 19 березня 1992 року "Про наділ земельного участку під будівництво 2-х квартирного житлового будинку для працівників Шпиківського селищного відділення міліції", Тульчинському РВ УМВС виділено земельну ділянку площею 0,30 га. в АДРЕСА_8 та надано дозвіл на будівництво. Зобов`язано Тульчинський Відділ внутрішніх справ отримати технічну документацію на будівництво (а.с. 18 т. 1).

Рішенням Шпиківської селищної ради 9 сесії 21 скликання від 24 липня 1992 року "Про затвердження земельних ділянок під будівництво індивідуальних житлових будинків та під городництво і садівництво" (а.с. 19 т. 1) затверджено земельні ділянки під будівництво житлових будинків та під городництво, сінокосіння громадян смт. Шпикова за списком, що додається.

Згідно вказаного списку (а.с. 20-21 т. 1) за номером 98 значиться відповідач ОСОБА_4 .

Відповідно до листа Шпиківського селищного голови від 20 вересня 1995 року (а.с. 22 т. 1), селищний голова звертався до начальника Тульчинського РВ УМВС у Вінницькій області з проханням повідомити хто з працівників міліції буде проживати у збудованому райвідділом житловому двоповерховому будинку на виділеній Шпиківською селищною радою земельній ділянці площею 0,60 га. Дана інформація витребовувалась в зв`язку з тим, що на той час проходила приватизація землі і селищній раді необхідні були дані про осіб, які мають намір проживати у будинку для надання їм права на приватизацію землі.

Рішенням Шпиківської селищної ради 6 сесії 22 скликання від 10 серпня 1996 року (а.с. 23 т. 1) передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,15 га, розташовану по АДРЕСА_6 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд і 0,02 га. по АДРЕСА_6 для ведення особистого підсобного господарства.

На підставі вказаного рішення Шпиківської селищної ради 6 сесії 22 скликання від 10 серпня 1996 року на ім`я ОСОБА_4 23 січня 1997 року видано державний акт на право приватної власності на землю площею 0,1689 га.: 0,1500 га. - для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та 0,0189 га. - для ведення особистого підсобного господарства (а.с. 24 т. 1).

Рішенням Шпиківської селищної ради № 15 від 21 лютого 2003 року (а.с. 27 т. 1) вирішено оформити за територіальною громадою смт. Шпикова в особі Шпиківської селищної ради право комунальної власності на квартиру АДРЕСА_9 загальною площею 159,8 кв. м.

Згідно копії ордеру Шпиківської селищної ради від 21 лютого 2003 року (а.с. 26 т. 1) позивачу ОСОБА_1 надано житлову площу по АДРЕСА_10 .

Згідно копії свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Шпиківської селищної ради 01 квітня 2003 року (а.с. 28 т. 1) за територіальною громадою смт. Шпикова в особі Шпиківської селищної ради зареєстровано право комунальної власності на чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_11 .

Рішенням Шпиківської селищної ради № 32 від 18 квітня 2003 року (а.с. 29 т. 1) позивачу ОСОБА_1 та членам його родини передано у безоплатну власність квартиру АДРЕСА_8 .

Згідно копії свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Шпиківської селищної ради 05 травня 2003 року (а.с. 30 т. 1) та копії витягу про реєстрацію права власності КП "Тульчинське МБТІ" від 05 травня 2003 року (а.с. 32 т. 1) позивач ОСОБА_6 та члени його сім`ї: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у рівних частках спільно володіють квартирою АДРЕСА_11 .

Відповідно до рішення виконкому Шпиківської селищної ради № 39 від 25 травня 2011 року (а.с. 25 т. 1) присвоєно поштову адресу житловому будинку, власниками якого є ОСОБА_1 та члени його родини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках: АДРЕСА_7 , замість помилково вказаної АДРЕСА_10 .

Згідно копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, сформованого 07 червня 2017 року (а.с. 35 т. 1), відповідач ОСОБА_4 володіє на праві приватної власності земельною ділянкою площею 0,1500 га. кадастровий номер :02:002:1182, розташованою по АДРЕСА_7 , призначеною для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, сформованого 07 червня 2017 року (а.с. 37 т. 1), відповідач ОСОБА_4 володіє на праві приватної власності земельною ділянкою площею 0,0189 га. кадастровий номер :02:002:1183, розташованою по АДРЕСА_7 призначеною для ведення особистого селянського господарства.

Згідно копії повного витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 15 червня 2017 року (а.с. 38 т. 1), відповідач ОСОБА_4 володіє на праві приватної власності земельною ділянкою площею 0,1500 га. кадастровий номер :02:002:1182, розташованою по АДРЕСА_7 , призначеною для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Реєстрацію права власності здійснено 15 червня 2017 року державним реєстратором Водотикою О.В.

Згідно копії повного витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 15 червня 2017 року, відповідач ОСОБА_4 володіє на праві приватної власності земельною ділянкою площею 0,0189 га. кадастровий номер :02:002:1183, розташованою по АДРЕСА_7 , призначеною для ведення особистого селянського господарства. Реєстрацію права власності здійснено 15 червня 2017 року державним реєстратором Водотикою О.В.

Відповідно до витребуваних за клопотанням позивачів копій матеріалів договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06 вересня 2018 року (а.с. 97-98 т. 1) відповідач ОСОБА_5 купив у позивача ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0558 га. кадастровий номер :02:002:1166, розташовану по АДРЕСА_7 , призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Договір посвідчено 06 вересня 2018 року приватним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори Тимчик Наталією Федорівною.

Згідно копії інформаційної довідки від 05 червня 2019 року (а.с. 41 т. 1), що міститься в матеріалах договору, за відповідачем ОСОБА_5 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0558 га., кадастровий номер :02:002:1166, розташовану по АДРЕСА_7 , з цільовим призначенням: землі житлової забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Реєстрацію права власності здійснено 16 вересня 2018 року державним реєстратором: Тульчинська державна нотаріальна контора Тимчик Наталією Федорівною. Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу земельної ділянки від 06 вересня 2018 року.

Відповідно до копії інформаційної довідки від 05 червня 2019 року (а.с. 42 т. 1), за відповідачем ОСОБА_4 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0942 га. кадастровий номер :02:002:1165, розташовану по АДРЕСА_7 , з цільовим призначенням: землі житлової забудови, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Реєстрацію права власності здійснено 20 червня 2018 року державним реєстратором Мельник Іриною Миколаївною. Підстава виникнення права власності: державний акт на право приватної власності на землю серії та номер ВН000289, виданий 21 січня 1997 року Шпиківською селищною радою.

Також матеріали договору містять звіт від 09 серпня 2018 року про експертну грошову оцінку земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_7 , яка належить ОСОБА_4 (а.с. 106-126 т. 1).

Позивачем ОСОБА_1 з відповіддю на відзив відповідача ОСОБА_4 додано копію замовлення ОСОБА_4 по його ( ОСОБА_1 ) дорученню від 19 червня 2017 року, адресованого експерту Бінєвському М.В. про виготовлення експертної оцінки двох земельних ділянок по АДРЕСА_7 (а.с. 137 т. 1).

Також позивачем надано копію рахунку від 19 червня 2017 року за виготовлення експертної оцінки двох земельних ділянок по АДРЕСА_7 (а.с. 138 т. 1), копію квитанції від 28 січня 2011 року про оплату ОСОБА_4 послуг експерта (а.с. 139 т. 1) та копію акту приймання-передачі межових знаків на зберігання по АДРЕСА_7 , по земельній ділянці з кадастровим номером :02:002, наданої користувачу ОСОБА_4 . Даний акт містить підпис ОСОБА_7 та позивача ОСОБА_1 , дати складення не містить.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно зі статтею 152 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час звернення позивачів до суду) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

У абзаці другому пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

При цьому, варто звернути увагу на те, що на час винесення оскаржуваного рішення Шпиківської селищної ради 6 сесії 22 скликання від 10 серпня 1996 року, діяв Земельний кодекс України (в редакції станом на 22 червня 1993 року, тобто чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Земельного Кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для: ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка).

Згідно ч. 2 ст. 6 цього Кодексу громадяни набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, у разі: ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель (присадибна ділянка), в тому числі земельні ділянки, що були раніше надані у встановленому порядку громадянам для цієї мети, у межах граничного розміру, визначеного статтею 67 цього Кодексу.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 9 цього Кодексу до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.

Згідно частин 3, 4 ст. 17 цього Кодексу громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) радою народних депутатів, з районним (міським) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Згідно змісту частин 5-8 ст. 17 цього Кодексу (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки, зокрема, для: для ведення підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно - кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Передача земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими Радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31 і 32 цього Кодексу.

Так з матеріалів справи вбачається, що згідно копії рішення Шпиківської селищної ради 8 сесії 21 скликання від 19 березня 1992 року "Про наділ земельного участку під будівництво 2-х квартирного житлового будинку для працівників Шпиківського селищного відділення міліції", Тульчинському РВ УМВС виділено земельну ділянку площею 0,30 га. в АДРЕСА_8 та надано дозвіл на будівництво. Зобов`язано Тульчинський Відділ внутрішніх справ отримати технічну документацію на будівництво.

Водночас, рішенням Шпиківської селищної ради 6 сесії 22 скликання від 10 серпня 1996 року передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,15 га, розташовану по АДРЕСА_6 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд і 0,02 га. по АДРЕСА_6 для ведення особистого підсобного господарства.

Однак, матеріали справи не містять належних, допустимих і достатніх доказів вилучення (викупу) спірної земельної ділянки у Тульчинського РВ УМВС, що обов`язково мало б передувати передачі такої ділянки відповідачу ОСОБА_4 , який, як і його члени сім`ї ордеру на вселення у квартиру не отримували, забудовником вказаного будинку та його користувачем (користувачем квартир) не були.

Натомість, позивачі законно набули право власності на квартиру у вказаному будинку, шляхом отримання ордеру 21 лютого 2003 року, а в подальшому свідоцтва про право власності, однак офіційно земельної ділянки для обслуговування будинку ні в користування, ні у власність не набули.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Відповідно до позицій Верховного Суду висловлених у постановах від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/1б-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц, особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що рішення Шпиківської селищної ради 6 сесії 22 скликання від 10 серпня 1996 року прийняте з порушенням чинних (на момент виникнення спірних правовідносин) норм Земельного кодексу України, що в подальшому потягло за собою порушення прав позивачів, а тому наявні всі підстави для задоволення позовних вимог в цій частині, зокрема, визнання його незаконним та скасування.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Оскільки рішення Шпиківської селищної ради 6 сесії 22 скликання від 10 серпня 1996 року підлягає скасуванню у зв`язку із порушенням земельного законодавства, то не може залишатись в силі виданий на його підставі державний акт.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до п. п. 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми права, на відміну від положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, правомірними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, яка є обов`язковою для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

За змістом ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952.

За таких обставин, вимоги про скасування рішення державного реєстратора є правомірними та ефективним способом захисту права; з урахуванням змін, внесених до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», такий спосіб захисту прав позивача є дієвим та належним, його застосування призведе до відновлення порушеного права позивача.

Такий висновок міститься у постановах Верховного суду від 21 липня 2021 року в справі № 686/19656/19 (провадження № 61-9418св20) та від 03 серпня 2021 року в справі № 295/6177/19 (провадження № 61-5270св21).

Оскільки рішення Шпиківської селищної ради 6 сесії 22 скликання від 10 серпня 1996 року та виданий на його підставі державний акт підлягає скасуванню у зв`язку із порушенням земельного законодавства, то в силу вищезазначених вимог підлягають до задоволення і позовні вимоги в частині скасування рішень державних реєстраторів про державну реєстрацію права власності спірних земельних ділянок.

Щодо вимог про визнання договору купівлі продажу недійсним, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідач ОСОБА_4 , вважаючи себе власником земельної ділянки, виявив бажання розділити дану земельну ділянку площею 0,15 га., замовивши виготовлення технічної документації. Відповідно до технічної документації земельну ділянку площею 0,15 га., розділено на дві земельних ділянки: кадастровий номер :02:002:1165, площею 0,0942 га. та кадастровий номер :02:002:1166, площею 0,0558 га. Також проведено державну реєстрацію земельних ділянок. В подальшому відповідач ОСОБА_4 06.09.2018 продав відповідачу ОСОБА_5 земельну ділянку кадастровий номер :02:002:1166, площею 0,0558 га., уклавши нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і оплатити за нього певну суму грошову суму.

Відповідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов язків.

Відповідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо недійсність встановлена законом, та оспорювані - якщо іх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує іх дійсність на підставах, встановлених законом (частина 2 статті 222, частина 2 статті 223, частина 1 статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Пунктом 5 Постанови Пленуму визначено: відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена, як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Беручи до уваги, що суд дійшов висновку про скасування державного акту про право власності відповідача ОСОБА_4 на земельну ділянку, яка складалась з двох земельних ділянок, одну з яких в подальшому було розділено на дві, і одну з яких (площею 0,0558 га.) ним продано ОСОБА_5 , тому підлягає визнанню недійсним і договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0558 га., укладений між зазначеними особами. В свою чергу, підлягає скасуванню також рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на земельну вказану земельну ділянку.

Відповідно до ч. 6 ст. 16 Закону України "Про Державний земельний кадастр", кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера.

Таким чином, підлягає також скасуванню попередня державна реєстрація земельних ділянок кадастровий номер :02:002:1165 та кадастровий номер :02:002:1166.

Зазначені вимоги закону вірно застосовані судом першої інстанції.

Водночас, встановивши вищезазначені обставини дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду за захистом своїх прав, з огляду на наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

Позовна давність як цивільно-правова категорія наділена такими ознаками: 1) має юридичний склад; 2) позначає сплив строку; 3) має правоприпиняючий характер, оскільки припиняє право на позов у матеріальному розумінні (право на задоволення позову); 4) застосовується у випадках порушення цивільних прав та інтересів особи; 5) встановлюється щодо вимог, які мають майновий характер, і деяких нематеріальних благ, передбачених законом; 6) застосовується лише за ініціативою сторони спору.

Застосування позовної давності в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) забезпечує в національній системі права виконання принципу верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ для того, щоб те або інше обмеження права на суд (в тому числі лімітування цього права часовими рамками) вважалося виправданим, мають бути додержані такі умови:

1) обмеження не повинно перешкоджати доступу до суду в такий спосіб чи такою мірою, що б зводити нанівець саму сутність цього права;

2) таке обмеження повинно мати легітимну мету;

3) має бути забезпечене належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленою метою (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" за заявами N 22083/93, 22095/93; пункт 31 рішення від 04 грудня 1995 року у справі "Беллет проти Франції" (Bellet v. France) за заявою N 23805/94, пункт 75 рішення від 07 грудня 2010 року у справі "Seal v. The United Kingdom" за заявою N 50330/07), а саме:

- строк позовної давності не повинен бути очевидно й надмірно коротким (unduly short) (пункт 76 рішення від 18 березня 2008 року у справі "Dacia S.R.L. v/ Moldova" за заявою N 3052/04);

- застосування позовної давності має бути передбачуваним (пункт 76 рішення від 20 травня 2010 року у справі "Lelas v. Croatia" за заявою N 55555/08);

- механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також мусить корелюватися із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункт 52 рішення від 20 грудня 2007 року у справі "Phinikaridou v. Cyprus" за заявою N 23890/02).

Для спірних відносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (статті 256, 257 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У разі, якщо позивач заявив декілька позовних вимог, то питання застосування позовної давності, початку її перебігу та спливу має вирішуватися щодо кожної позовної вимоги окремо.

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 372/1988/15-ц (провадження № 14-172цс18).

Згідно з пунктами 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2003 року цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, його положення застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно зі ст. 71 ЦК України в редакції 1963 року (у редакції, чинній на час видання на ім`я ОСОБА_4 державного акту від 23 січня 1997 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до ст. 76 ЦК України в редакції 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Статтею 80 ЦК України в редакції 1963 року встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Таким чином, ЦК УРСР в редакції 1963 року не передбачав застосування наслідків спливу позовної давності за заявою сторони у справі, тому суд при розгляді справи повинен застосувати наслідки спливу позовної давності без заяви сторони.

Таким чином, як стаття 76 ЦК України в редакції 1963 року, так і стаття 261 ЦК України в редакції 2003 року, визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Тому позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17.

Так, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, надаючи оцінку доводам відповідачів про застосування позовної давності, помилково виходив з того, що ОСОБА_1 про порушення своїх прав дізнався 19 червня 2017 року, зокрема, після доручення останнього ОСОБА_4 на звернення до експерта ОСОБА_8 із замовленням про виготовлення експертної оцінки двох земельних ділянок по АДРЕСА_7 , оскільки матеріали справи не містять вказаного доручення та його умов, а відтак і неможливо встановити умови домовленості ОСОБА_4 із ОСОБА_1 та можливості останнім об`єктивно бути обізнаним про обставини його порушеного права відповідно.

При цьому, норми чинного законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини, не зобов`язують власників контролювати свої майнові права та знати про їх стан, в тому числі слідкувати за прийнятими рішеннями органами місцевого самоврядування щодо розпорядження земельними ділянками.

Крім того, відповідачами не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 безумовно був обізнаний з прийняттям оспорюваного рішення Шпиківської селищної ради 6 сесії 22 скликання від 10 серпня 1996 року, саме 19 червня 2017 року.

Водночас, про наявність вказаного рішення позивач ОСОБА_1 за його позицією дізнався в грудні 2018 року з реєстру речових прав на нерухоме майно, зокрема, після набуття 20 червня 2018 року ОСОБА_5 права власності на спірну земельну ділянку.

Поряд з цим, за твердженнями інших позивачів у справі ОСОБА_9 і ОСОБА_3 , підтриманими їхнім представником у суді апеляційної інстанції, з часу приватизації ними частини будинку у 2003 році вони разом з ОСОБА_1 користувались і земельною ділянкою площею 0,17 га. З 2010 року вони не проживають разом з останнім, оскільки їх сім`я розпалась, а про належність земельної ділянки під частиною їх будинку ОСОБА_4 їм стало відомо лише у 2020 році за повідомленням ОСОБА_1 , після чого вони всі вирішили відстоювати свої права на землю та звернулись за правовою допомогою до адвоката, який готував позов до суду. Зворотнього, зокрема про їх обізнаність щодо належності спірної земельної ділянки ОСОБА_4 раніше ніж в 2020 році стороною відповідачів не доведено.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що позивачами не пропущено строк для звернення до суду за захистом свого права, тому висновок суду першої інстанції про застосування наслідків спливу позовної давності є помилковим.

Отже, обставини на які посилається відповідач в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права знайшли своє підтвердження.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема, справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Оскільки при вирішенні справи суд допустився порушень норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав, встановлених статтею 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Шпиківської селищної ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Державний реєстратор Водотика Ольга Василівна Комунального підприємства "Архітектурне планувально-проектне бюро", Державний реєстратор Тульчинської райдержадміністрації Вінницької області Мельник Ірина Миколаївна, Державний нотаріус Тульчинської державної нотаріальної контори Тимчик Наталія Федорівна про визнання неправомірним та скасування рішення 6 сесії 22 скликання Шпиківської селищної ради, визнання неправомірним і скасування державного акту на право приватної власності на землю, скасування рішень державних реєстраторів, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За правилами ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволенню позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 при зверненні до суду першої інстанції сплатив судовий збір в розмірі 2522,40 грн. (т. 1, а.с. 1, 54а).

Крім того, позивачем ОСОБА_1 при зверненні до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою сплачено судовий збір в розмірі 3783,60 грн. (т. 2, а.с. 240, т. 3, а.с. 4).

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, тому на користь позивача ОСОБА_1 з відповідачів Шпиківської селищної ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 слід стягнути судовий збір, за подання позовної заяви по 840,80 грн. (840,80 грн. * 3 відповідача), що в загальній сумі становить 2522,40 грн. та по 1261,20 грн. (1261,20 грн. * 3 відповідача), що в загальній сумі становить 3783,60 грн. за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Мишковської Тетяни Миколаївни задовольнити.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 18 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Шпиківської селищної ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Державний реєстратор Водотика Ольга Василівна Комунального підприємства "Архітектурне планувально-проектне бюро", Державний реєстратор Тульчинської райдержадміністрації Вінницької області Мельник Ірина Миколаївна, Державний нотаріус Тульчинської державної нотаріальної контори Тимчик Наталія Федорівна про визнання неправомірним та скасування рішення 6 сесії 22 скликання Шпиківської селищної ради, визнання неправомірним і скасування державного акту на право приватної власності на землю, скасування рішень державних реєстраторів, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки задовольнити.

Визнати неправомірним і скасувати рішення 6 сесії 22 скликання Шпиківської селищної ради народних депутатів Тульчинського району Вінницької області від 20 серпня 1996 року про передачу ОСОБА_4 безкоштовно у приватну власність земельної ділянки площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та земельної ділянки площею 0,02 га для ведення особистого підсобного господарства.

Визнати неправомірним і скасувати Державний акт на право приватної власності на землю серії ВН №000289 від 23 січня 1997 року, виданий ОСОБА_4 про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,1689 га та його реєстрацію в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1.

Скасувати рішення державного реєстратора, індексний номер: 35686398 від 15 червня 2017 року про державну реєстрацію права власності земельної ділянки кадастровий номер :02:002:1182 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,15 га, що розташована по АДРЕСА_7 за ОСОБА_4 та припинити право власності на дану земельну ділянку.

Скасувати рішення державного реєстратора індексний номер: 35685138 від 15 червня 2017 року про державну реєстрацію права власності земельної ділянки кадастровий номер :02:002:1183, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0189 га, що розташована по АДРЕСА_7 за ОСОБА_4 та припинити право власності на дану земельну ділянку.

Скасувати рішення державного реєстратора індексний номер: 41787938 від 25 червня 2018 року про державну реєстрацію права власності земельної ділянки кадастровий номер :02:002:1165 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0942 га, що розташована по АДРЕСА_7 за ОСОБА_4 та припинити право власності на дану земельну ділянку.

Скасувати рішення державного реєстратора індексний номер: 41790299 від 25 червня 2018 року про державну реєстрацію права власності земельної ділянки кадастровий номер :02:002:1166, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0558 га, що розташована по АДРЕСА_7 за ОСОБА_4 та припинити право власності на дану земельну ділянку.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :02:002:1166, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0558 га, що розташована по АДРЕСА_7 від 06 вересня 2018 року серії та номер: 2-1559, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Тульчинської державної нотаріальної контори Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області Тимчик Наталії Федорівни, індексний номер: 42879347 від 06 вересня 2018 року про державну реєстрацію права власності земельної ділянки кадастровий номер :02:002:1166, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0558 га, що розташована по АДРЕСА_7 та припинити право власності ОСОБА_5 на дану земельну ділянку.

Скасувати державну реєстрацію земельних ділянок шляхом вилучення з Державного земельного кадастру відомостей про реєстрацію земельних ділянок за кадастровим номером :02:002:1165, площею 0,0942 га та кадастровим номером :02:002:1166, площею 0,0558 га.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Шпиківської селищної ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 судовий збір, за подання позовної заяви по 840,80 грн. (840,80 грн. * 3 відповідача), що в загальній сумі становить 2522,40 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Шпиківської селищної ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 судовий збір, за подання апеляційної скарги по 1261,20 грн. (1261,20 грн. * 3 відповідача), що в загальній сумі становить 3783,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

Т.М. Шемета