КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2022 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Вербова І.М., Невідома Т.О.,

секретар Ольшевська Ю,М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 листопада 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа ТОВ «ФК «Фінілон» в якому просив стягнути з відповідача на його користь суму договору № SAMDN4058 депозиту вклад «Стандарт», у розмірі 5 148,23 дол США, суму відсотків за вказаним договором у розмірі 3 143,41 дол США, з яких пеня становить 41 480,24 грн, 3% річних - 11 749,67 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 27.01.2014 ОСОБА_1 уклав з АТ КБ «ПриватБанк» Договір вкладу «СТАНДАРТ», згідно заяви № SAMDN058 від 27.01.2014.

Сума вкладу становила 5 148,23 USD, на суму вкладу нараховуються відсотки у розмірі 10% річних.

18.02.2020 позивачем була направлена заява про розірвання депозитного договору, яка була отримана банком 20.02.2020, на що банком була надана відповідь про неможливість виконання вимог депозитного договору в зв`язку з припиненням банком своєї діяльності на території АРК і м. Севастополя, відповідно до вимог Постанови НБУ № 260.

З огляду на зазначене, у позивача виникла необхідність звернення до суду за захистом свого порушеного права, а саме вільного розпорядження своїм майном, грошовими коштами (а.с. 1-4).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25.11.2021 позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ТОВ «ФК «Фінілон» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 банківський вклад у сумі 5 148,23 дол. США, проценти за вказаним вкладом у сумі 3 143,41 дол США та 3% річних у розмірі 11 749, 67 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 130-138).

В апеляційній скарзі, АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги договір про переведення боргу від 17.11.2014, який був укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон». Також, суд першої інстанції неправильно порахував відсотки за період з 27.01.2014 по 11.03.2020, не застосувавши відсоткову ставку по вкладу «До запитання» (0,01%) (а.с. 141-150).

Відзиву від учасників справи не надходило.

В судовому засіданні представник АТ КБ «ПриватБанк» - Тузова В.О. підтримала подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просила її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що моментом розірвання депозитного договору є не дата звернення позивача до банку з вимогою розірвати договір і повернути кошти, а рішення суду про розторгнення договору, яке відсутнє в матеріалах справи, тому умови договору є дійсними.

Але погодитись із такими висновками в повній мірі не можливо з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.01.2014 ОСОБА_1 уклав з банком Договір вкладу «СТАНДАРТ», згідно заяви № SAMDN058 від 27.01.2014. Сума вкладу становила 5 148,23 дол США.

18.02.2020 позивачем була направлена до банку заява про розірвання депозитного договору, яка була вручена 20.02.2020. Банк надав відповідь, де повідомив про неможливість виконання вимог позивача.

В подальшому, укладено договір про переведення боргу від 17.11.2014, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон».

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 1 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст. 633 ЦК України).

До відносин банку та вкладника за рахунок, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунку, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті банківського вкладу.

З огляду на закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах визначення договору банківського вкладу,- банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідного до законів України та умов договору (ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення ст. 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суду (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до вимог ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

У цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 727/898/19.

Отже, з огляду на викладене апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що дата розірвання депозитного договору може бути визначена лише за рішенням суду, оскільки п. 5 депозитного договору № SAMDN4058 від 27.01.2014 визначені умови розірвання даного депозитного договору за рішенням одної із сторін.

У пункті 6 даного договору зазначено, що якщо вкладник вимагає розірвати договір, а строк вкладу ще не закінчився. Вкладнику повертається сума вкладу. За неповний строк вкладу відсотки сплачуються за зниженою відсотковою ставкою.

Тому, з моменту подання ОСОБА_1 заяви банку про розірвання депозитного договору, яку банком було отримано 20.02.2020, договірні відносини між сторонами припинилися з 22.02.2020.

Таким чином, наданий позивачем та перевірений судом, розрахунок відсотків за депозитним договором № SAMDN4058 від 27.01.2014, а також пені та 3% річних є неправильним та підлягає перерахуванню.

Отже, у січні 2014 року ОСОБА_1 на депозитний рахунок поклав вклад у розмірі 5 148,23 дол США. Після закінчення строку дії депозитного договору, банком вклад повернуто не було, як і не було його повернуто на вимогу позивача у лютому 2020 року, тому в зв`язку з зазначеним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з банку на користь ОСОБА_1 тіла депозитного вкладу у розмірі 5 148,23 дол США.

Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (ч. 5 ст. 1061 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак, при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення ст. 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після рішення суду, яким припинено договори вкладу, не застосовуються. Суди першої й апеляційної інстанцій помилково стягнули проценти за ставкою в розмірі 1 %, що зазвичай сплачується банком за вкладом «на вимогу» відповідно до вимог статті 1070 ЦК України»;

Отже, цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, такі випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч. 1 ст. 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст. 625 цього Кодексу.

Таким чином, встановивши, що депозитний договір є розірваними з 22.02.2020, суд першої інстанції не врахував, що з моменту розірвання цього договору, нарахування передбачених договором процентів припиняється, а починаючи з 23.02.2020 права та інтереси позивача забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно депозитного договору № SAMDN4058 від 27.01.2014 вклад оформлено на 366 днів, відсоткова ставка складає 10%. При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що а ні депозитним договором, а ні додатковою угодою не визначено занижену відсоткову ставку, за якою обраховується вклад, який обслуговувався не повний строк, тому нарахування відсотків за період з 27.01.2014 по 22.02.2020 розраховується за відсотковою ставкою 10%

Отже, сума відсотків за період з 27.01.2014 по 22.02.2020 по ставці 10% розраховується за наступною формулою та складає:

5 148,23 дол США * 10% * 2218 (кількість днів) / 365 = 3 128,43 дол США

Такими чином, розмір відсотків за депозитним договором № SAMDN4058 від 27.01.2014 складає 3 128,43 дол США и підлягає стягненню з банку на користь позивача, у зв`язку з цим, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

У позовній заяві, ОСОБА_1 просить стягнути пеню у розмірі подвійної ставки НБУ за період з 11.03.2019 по 11.03.2020, і у своєму розрахунку, пеню нараховує на суму вкладу. Але такі висновки є помилковими з огляду на таке.

У разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі (ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів»).

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст. 633 ЦК України). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (ст. 1058 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною (частини 1, 2 статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч. 3 ст. 651 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.02.2022 у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що «…пеня, передбачена ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04.12.2014 (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25.03.2015, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи ст. 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується. Як установлено судами, позивачі, звертаючись до суду з позовом, просили стягнути пеню відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», обчислену саме за період з 19.07.2016 по 19.07.2017, тобто за один рік, що передував зверненню до суду із цим позовом, у той час як рішення суду, яким розірвано договори банківського вкладу, набрало законної сили 25.03.2015. Оскільки між позивачами та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини й відповідно рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині стягнення пені».

Отже, в даному випадку, враховуючи те, що позивач подав заяву до банку про виплату депозитних коштів 18.02.2020, яка отримана банком 20.02.2020, а датою розірвання депозитного договору є 22.02.2020, тому на спірні правовідносини норми Закону України «Про захист прав споживачів», після 22.02.2020, не розповсюджується, та як наслідок, пеня не може бути стягнута.

Щодо стягнення 3% річних, то слід зазначити наступне.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Встановивши, що банк не виплатив позивачу суму депозиту разом із нарахованими відсотками у розмірі 8 276,66 дол США (5 148,23 вклад + 3 128,43 дол США відсотки) після розірвання 22.02.2020 депозитного договору, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність підстав для стягнення з банку на користь позивача 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України, проте помилився з періодом за який підлягає стягненню 3% річних та розрахунку сум.

Позивач просив стягнути 3% річних за останні 3 роки за неналежне виконання зобов`язання за період з 11.03.2017 по 11.03.2020 у розмірі 11 749,67 грн. Однак зазначена сума не відповідає дійсності, оскільки період нарахування 3% річних починається після розірвання договору, 23.02.2020, и до 11.03.2020 і розрахунок має виглядати так:

сума заборгованості 8 276,66 дол США (5 148,23 вклад + 3 128,43 дол США відсотки)

відсоткова ставка 3%

кількість прострочених днів 18

період з 23.02.2020 по 11.03.2020

розраховується за наступною формулою

[Відсотки] = [Сума боргу] * [Процентна ставка] / 100% / 365 днів * [Кількість днів], отже

8 276,66 дол США * 3% / 100% / 365 днів * 18 = 12,25 дол США.

Доводи апеляційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» був укладений договір про переведення договору, відповідно до якого останнє стало боржником за спірним договором банківського вкладу, відхиляються апеляційним судом з огляду на наступне.

Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (ст. 520 ЦК України).

Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).

Як свідчить тлумачення статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником.

Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових:

по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання;

по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.

Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що кредитор не втратив своє право вимоги до первісного боржника (АТ КБ «ПриватБанк»), і тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є належним відповідачем у даній справі.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 27.04.2022 у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22).

З огляду на вищевикладене, перевіривши матеріали справи та надані докази, що містяться в матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини справи, не перевірив розрахунки та дійшов передчасного висновку про задоволення позову, тому суд апеляційної інстанції доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміні рішення суду першої інстанції з підстав викладених в цій постанові.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 листопада 2021 змінити

стягнувши з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) відсотки за депозитним договором № SAMDN4058 від 27 січня 2014 року у розмірі 3 128 (три тисячі сто двадцять вісім),43 дол США.

стягнувши з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 3% річних у розмірі 12 (дванадцять),25 дол США.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови виготовлено 29 вересня 2022 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді І.М. Вербова

Т.О. Невідома