Справа № 2-1710/11
Провадження № 4-с/761/91/2022
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Мальцева Д.О.,

при секретарі: Любченко Б.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду справу за скаргою ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та зобов`язання вчинити дії, стягувач ОСОБА_2 , боржник 1 ОСОБА_3 , боржник 2 ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту скаржник, боржник 1)звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва із скаргою на дії Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі по тексту - Відділ), стягувач ОСОБА_2 (далі по тексту - стягувач), боржник 1 ОСОБА_3 (далі по тексту боржник 1), боржник 2 ОСОБА_1 , відповідно до якої просив:

-скасувати запис про обтяження № 9086091 (спеціальний дозвіл), внесений 18.03.2015 14:00:25 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер : 20089556 від 18.03.2015 14:02:29, згідно якого накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 ;

-зобов`язати Відділ вчинити дії щодо вилучення обтяження, накладеного Відділом постановою ВП № 43345546 від 14.01.2015 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, яке належить ОСОБА_1 ;

-поновити строк для подачі скарги на дії Відділу у зв`язку з поважними причинами пропуску зазначеного строку.

Скарга обґрунтована тим, що на виконанні у Відділі перебував виконавчий лист № 2-1710/11 від 19.12.2011, виконавче провадження ВП № 43345546, в рамках якого на все нерухоме майно скаржника було накладено арешт та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно оскаржуваний запис про обтяження.

24.09.2020 виконавчий лист, на підставі якого було відкрито виконавче провадження ВП № 43345546, постановою Київського апеляційного суду визнано таким, що не підлягає виконанню.

10.12.2020 скаржник звернувся до Відділу із заявою про зняття арешту з майна у зв`язку з визнанням оскаржуваного виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Водночас Відділом було повідомлено скаржника про те, що вказане виконавче провадження завершено 30.03.2017, а виконавчий лист було повернуто стягувачу, а зняття арешту можливе лише на підставі рішення суду.

Скаржник повторно звертався до Відділу із заявою, в якій просив зняти арешт з нерухомого майна, водночас станом на день звернення суду Відділ жодних дій не вчинив, відповідь на заяву скаржника не надав.

Так як накладений за постановою державного виконавця арешт в рамках виконавчого провадження, яке було завершено, порушує права скаржника, останній звернувся до суду із вказаною скаргою.

09.12.2021 ухвалою суду справу призначено до судового розгляду.

26.01.2022 від представника боржника 1 надійшла заява про розгляд скарги за відсутності боржника 1 та його представника.

11.04.2022 від представника скаржника надійшла заява про розгляд скарги за його відсутності.

Скаржник у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав заяву, відповідно до якої справу просив розглядати за його відсутності, скаргу підтримав, просив задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справу повідомлені належним чином.

В силу положень ч. 2 ст. 450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

З огляду на наведене суд вирішив продовжити розгляд справи за відсутності учасників справи.

Щодо поновлення строку для подання вказаної скарги суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, згідно положень ст. 449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав або свободи.

При цьому, відповідно до вимог ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року № 6, відповідно до ст. 385 ЦПК України скаргу на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби може бути подано до суду у десятиденний строк, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Такий строк є процесуальним, може бути поновлений за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому, заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.

Відповідно до ч. 2 ст. 449 ЦПК України, пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Скаржник у своїх поясненнях вказує, що звертався за захистом свого права з такими ж вимогами до Окружного адміністративного суду м. Києва, який своєю ухвалою від 04.02.2021 відмовив скаржнику у відкритті провадження по адміністративній справі та роз`яснив позивачу про необхідність звернення до суду з такими вимогами у порядку цивільного судочинства, що і було зроблено скаржником. Скаржник звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом і такими ж вимогами, однак ухвалою суду від 15.11.2021 останньому було відмовлено у відкритті провадження та роз`яснено, що останній повинен звернутись до суду у порядку цивільного судочинства із скаргою на дії державного виконавця у порядку ст. 447 ЦПК України, що і було зроблено скаржником.

За таких обставин, суд, перевіривши обґрунтування скаржника щодо поважності причин пропуску строку на звернення до суду із вказаною скаргою, а також матеріали справи на наявність відповідних доказів, дійшов висновку, що скаржником строк для звернення до суду із скаргою пропущений з поважних причин, а відтак вважає за можливе поновити його.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України, до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статей 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

При цьому, згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Згідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Аналогічні положення містяться і в ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд, перевіряючи матеріали скарги на предмет обґрунтованості, встановив наступне.

У судовому засіданні встановлено, що на виконанні у Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебував виконавчий лист № 2-1710/11, виданий Шевченківським районним судом м. Києва від 19.12.2011 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Експобанк» боргу у розмірі 589 929, 34 грн., ВП № 43345546.

В рамках зазначеного виконавчого провадження, виконавцем було винесено постанову від 14.01.2015 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, на підставі якої 18.03.2015 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, внесено запис про обтяження № 9086091, вид обтяження: арешт нерухомого майна, все майно, підстава обтяження: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 20089556 від 18.03.2015, ОСОБА_4 , Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

30.03.2017 державний виконавець Відділу, керуючись п. 7 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Київського апеляційного суду від 24.09.2020, якою, зокрема, визнано виконавчий лист №2-1710/11, виданий Шевченківським районним судом м. Києва від 19.12.2011, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Експобанк» заборгованості за договором кредиту на загальну суму 588 109, 34 грн., судового збору 1700, 00 грн. та витрат на ІТЗ у розмірі 120, 00 грн., а всього на загальну суму 588 929, 34 грн.

Постанова набрала законної сили, відомості про те, що постанова скасована в касаційному порядку на момент розгляду скарги в матеріалах справи відсутні.

У зв`язку з цим 10.12.2020 скаржник звернувся до Відділу із заявою про закінчення виконавчого провадження № 43345546 та зняття арештів та інших заходів, здійснених у виконавчому провадженні на підставі скасованого виконавчого листа № 2-1710/11 від 19.12.2011 Шевченківського районного суду м. Києва та згідно постанови Київського апеляційного суду від 24.09.2020.

У відповідь на вказану заяву, Відділ своїм листом від 15.12.2020 за № 185288 повідомив, що 30.03.2017, на підставі п. 7 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу і враховуючи положення ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», а також у зв`язку з тим, що виконавчий документ не перебуває на виконанні у Відділі, відтак у Відділу відсутні підстави для зняття арешту з майна.

З огляду на зазначене, на момент розгляду справи Відділом не було вжито заходів щодо скасування арешту, накладеного на нерухоме майно скаржника в рамках виконавчого провадження № 43345546, хоча підстави для наявності передбачених обтяжень фактично відпали.

Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Стаття 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що заходами примусового виконання рішень, зокрема є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до п. 6-8 ч. 3 ст. 18 Закону, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням .

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону, виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення; 2) затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення; 3) припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника; 4) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 6) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі або оплатно вилучена; 7) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів; 8) визнання боржника банкрутом; 9) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 10) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 11) надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону; 14) якщо стягнені з боржника в повному обсязі кошти не витребувані стягувачем протягом року та у зв`язку з цим перераховані до Державного бюджету України; 15) якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя, а також якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України "Про іпотеку" за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки; 16) погашення, списання згідно із Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" неустойки (штрафів, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, нарахованих на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", її дочірньою компанією "Газ України", Публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), перед постачальниками електричної енергії за спожиту електричну енергію, що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа за судовим рішенням.

Відповідно до ч.1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1)отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2)надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3)отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4)наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5)відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувана про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6)отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7)погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8)отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відтак повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» не є підставою для зняття арешту з майна, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 37 зазначеного Закону арешт з майна знімається у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 ч. 1 ст. 37 цього Закону.

Разом з тим, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню, а арешт підлягаю зняттю, зокрема, у випадку скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності за положеннями ст. 321 ЦК України є непорушним і ніхто не може протиправно бути обмеженим в реалізації свого права власності.

За положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи те, що виконавчий лист, на підставі якого було розпочато виконавче провадження, визнаний у судовому порядку таким, що не підлягає виконанню, наявність обтяжень на нерухомому майні скаржника порушує його права, передбачені ст. 319 ЦК України.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у судовому засіданні встановлено обґрунтованість скарги в частині порушення Відділом прав скаржника своєю бездіяльністю щодо скасування арешту, накладеного на майно боржника.

За змістом ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Так суд, з метою ефективного захисту порушеного права скаржника вважає за необхідне задовольнити скаргу частково та зобов`язати Святошинський районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вжити заходи, передбачені ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» щодо зняття арешту, накладеного на майно (кошти) скаржника в рамках виконавчого провадження № 43345546.

Разом з тим, відповідно до пп. 3 п. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 07.02.2014 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», суд не має права зобов`язувати державного виконавця або іншу посадову особу до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Отже, суд під час вирішення питання про обґрунтованість скарги не наділений повноваженнями щодо скасування запису про арешт та зобов`язання державного виконавця щодо вилучення такого запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки зазначені дії належить до повноважень державного виконавця.

Крім того, вказані питання не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства за правилами Розділу VII «СУДОВИЙ КОНТРОЛЬ ЗА ВИКОНАННЯМ СУДОВИХ РІШЕНЬ» ЦПК України.

За таких обставин, скарга в цій частині є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст. 447, 451 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та зобов`язання вчинити дії, стягувач ОСОБА_2 , боржник 1 ОСОБА_3 , боржник 2 ОСОБА_1 , - задовольнити частково.

Зобов`язати Святошинський районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) /, адреса: м. Київ, вул. Гната Юри, 9/ вжити заходи, передбачені ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» щодо зняття арешту, накладеного на майно (кошти) ОСОБА_1 /РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 / в рамках виконавчого провадження № 43345546.

Ухвалу суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги, протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: