ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1216/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №702/460/21 Категорія: 308030000 Жежер Ю. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

За участі секретаря Чуйко А.В.

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;

відповідач - ОСОБА_3 ;

третя особа - виконавчий комітет Монастирищенської міської ради;

особи, які подають апеляційну скаргу - позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 15 липня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Жежер Ю.М. у приміщенні Монастирищенського районного суду Черкаської області 15.07.2022 року,у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: виконавчий комітет Монастирищенської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та примусове зняття з реєстрації, -

в с т а н о в и в :

06.08.2021 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та примусове зняття з реєстрації.

В обґрунтування позову зазначається позивачами, що згідно даних свідоцтва про право власності на житло від 26.12.1995 року, власниками житлового будинку під номером АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Згідно свідоцтва про народження № НОМЕР_1 від 06.02.1987 року ОСОБА_5 є дочкою ОСОБА_6 та ОСОБА_1 . В подальшому, ОСОБА_5 уклала шлюб із ОСОБА_7 і отримала прізвище чоловіка ОСОБА_8 .

Відповідно свідоцтва про розірвання шлюбу № НОМЕР_2 від 17.12.2010 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 розірвано.

Згідно свідоцтва про шлюб № НОМЕР_3 від 22.01.2011 року позивач зареєструвала шлюб із ОСОБА_10 та отримала прізвище ОСОБА_11 .

Відповідно до довідки про склад сім`ї № 106 від 27.07.2021 року, виданої виконавчим комітетом Монастирищенської міської ради Черкаської області ОСОБА_1 про те, що до складу сім`ї (зареєстровані у приміщенні), що по АДРЕСА_1 входять: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В даному будинку по сьогоднішній день зареєстрований ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_3 зареєстрований в даному будинку зі згоди власника будинку, проте в кінці січня місяця 2021 року, після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , за вказаною адресою він не проживає.

Згідно даних акту від 27.07.2021 року ОСОБА_3 дійсно зареєстрований по АДРЕСА_1 , але за місцем реєстрації він не проживає, на території с. Зюбриха, Уманського району, Черкаської області не перебуває і фактичне місце його проживання не встановлено.

Відповідач ОСОБА_3 у добровільному порядку відмовляється від зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

На підставі вище викладеного, позивачі вважають, що відповідач ОСОБА_3 повинен бути визнаний судом таким, що втратив право користування житловим будинком, за вище вказаною адресою, оскільки фактично не проживає в будинку та повинен бути знятий з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Будь-якої домовленості про збереження за відповідачем житлової площі за період його не проживання не існує.

Позивачі просили позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , права користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зняти з реєстрації місця проживання у виконавчому комітеті Монастирищенської міської ради Черкаської області ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 15 липня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: виконавчий комітет Монастирищенської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та примусове зняття з реєстрації - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оскаржили рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржники вказують, що з кінця січня 2021 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, а відповідач з того часу за відповідною адресою не проживає, виїхав у невідомому напрямку, забравши з собою всі речі, та наразі його місце перебування чи проживання позивачам невідомо. Після розірвання шлюбу, відповідач ОСОБА_3 залишив відповідне місце проживання, а тому скаржники не поєднані з ним спільним побутом, не ведуть будь-якого спільного господарства, що свідчить про відсутність взаємних прав та обов`язків, які притаманні сім`ї.

Скаржники акцентують увагу на тому, що відповідач ОСОБА_3 у добровільному порядку відмовляється від зняття з реєстраційного обліку за відповідною адресою, ніяким чином не оспорює факт, що фактично не проживає за відповідною адресою. Така обставина позбавляє скаржників можливості розпоряджатися вказаним будинком на власний розсуд, оскільки факт реєстрації відповідача створює для скаржників труднощі, зокрема, в оформлені договору купівлі-продажу та свідчить про наявність перешкод у скаржників користуватися власним майном.

Зазначають, що після залишення житлового будинку між скаржниками та відповідачем ОСОБА_3 будь-які угоди про безоплатне користування жилим приміщенням не укладались, а тому відповідача слід визнаний таким, що втратив право користування житловим будинком, оскільки фактично він не проживає в будинку та має бути знятий з реєстрації місця проживання за відповідною адресою.

Скаржники вважають, що суд першої інстанції вказаним обставинам належної правової оцінки не надав, ухваливши незаконне та необґрунтоване рішення.

Враховуючи наведене в апеляційній скарзі, скаржники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять суд апеляційної інстанції рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу представника позивача від відповідачів не надходив.

Згідно ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

В судове засідання з`явилась позивач ОСОБА_2 , інші учасники в судове засідання апеляційного суду, не з?явились, про день, час, місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується даними судових повісток про вручення.

Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи чи наполягання сторін на участі у розгляді справи в суді апеляційної інстанції на адресу суду від сторін не надходило.

До апеляційної скарги скаржником ОСОБА_1 додана заява про розгляд справи без її участі.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивачів про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та примусове зняття з реєстрації, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність відповідача ОСОБА_3 у спірному житловому будинку без поважних причин понад один рік не доведена позивачами належними та допустимими доказами, а перебування відповідача ОСОБА_3 на військовій службі з 04.03.2021 року по 25.01.2022 року є поважною причиною відсутності члена сім`ї власника житла та збереження за ним даного житла.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки позовна вимога про зняття з реєстрації місця проживання відповідача ОСОБА_3 є похідною вимогою від позовної вимоги про позбавлення відповідача ОСОБА_3 права користування житловим приміщення, у задоволенні якої судом відмовлено, то відповідно відмовлено у задоволенні позовної вимоги про зняття з реєстрації місця проживання відповідача ОСОБА_3 .

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 26.12.1995 року, виданого згідно з розпорядженням № 5 від 08.12.1995 року, зареєстрованого Христинівським відділком Черкаського бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за № 3 (а. с. 11).

Позивач ОСОБА_5 після реєстрації шлюбу із ОСОБА_7 отримала прізвище « ОСОБА_8 ». Шлюб розірвано 13.07.2010 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_4 , виданого повторно 17.12.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Монастирищенського районного управління юстиції Черкаської області (а. с. 13).

ОСОБА_9 після реєстрації шлюбу із ОСОБА_10 взяла прізвище чоловіка « ОСОБА_11 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_5 , виданого 22.01.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Жашківського районного управління юстиції у Черкаській області (а. с. 14).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвали шлюб 21.01.2021 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_6 , виданого 21.01.2021 року Монастирищенським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а. с. 10).

Відповідно даних довідки про склад сім`ї № 106, виданої 27.07.2021 року виконавчим комітетом Монастирищенської міської ради Черкаської області до складу сім`ї ОСОБА_1 (зареєстровані у приміщенні) будинку АДРЕСА_1 входять: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 15).

Згідно даних витягу з наказу від 02.04.2021 року № 80 відповідач ОСОБА_3 залучений для участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки та оборони в районі проведення операції об`єднаних сил та засобів на території Луганської та Донецької областей з 05.04.2021 року (а. с. 62).

Відповідно даних довідки виконавчого комітету Монастирищенської міської ради Черкаської області № 160 від 03.11.2021 року, виданої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно записів погосподарської книги ОСОБА_3 з 15.02.2008 року по даний час зареєстрований по АДРЕСА_1 а також з 15.02.2008 року по 04.03.2021 року дійсно постійно проживав за даною адресою.

Із 04.03.2021 року на підставі наказу комісара 1 ОТБр № 41рс. від 04.03.2021 року відповідач призваний у Збройні Сили України за контрактом у добровільному порядку у військову частину № НОМЕР_7 (а. с. 96).

Згідно відповіді т.в.о. начальника штабу першого заступника командира військової частини НОМЕР_7 № 2467 від 29.12.2021 року на запит представника позивача ОСОБА_12 військовослужбовець за контрактом військової частини НОМЕР_7 старший солдат ОСОБА_3 дійсно був залучений до сил і засобів здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях з 12.03.2021 року та вибув з району проведення операції об`єднаних сил та засобів 14.12.2021 року (а. с. 112).

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_7 № 292 від 14.12.2021 року вважати такими, що вибули з району проведення операції об`єднаних сил та засобів з 14.12.2021 року старшого солдата ОСОБА_3 (а .с. 113).

Згідно витягу із наказу № 54/ДСК від 01.04.2021 року «Про залучення особового складу до сил і засобів здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій і Луганській областях» залучено до складу сил і засобів об`єднаних сил для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій і Луганській областях із 12.03.2021 року старшого солдата ОСОБА_3 , водія автомобільного відділення взводу забезпечення військової частини НОМЕР_7 (а.с. 114 - 115).

Відповідно даних довідки № 128, виданої 25.01.2022 року, т.в.о. начальника штабу першого заступника командира військової частини НОМЕР_7 старшому солдату ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2, в тому, що він дійсно проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_7 АДРЕСА_2 з 04.03.2021 року по теперішній час (а. с. 127).

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство згідно ч. 2 ст. 64 ЖК України.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім?ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК України (ч. 3 ст. 64 ЖК України).

Таким чином, право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є (була) членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Як зазначили ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у своєму позові, у будинку АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_3 зареєстрований з їх дозволу, як член сім`ї. Тому, у ОСОБА_3 виникло та почало існувати право користуватися даним житловим приміщенням.

У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що оскільки спірний житловий будинок належить позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної власності, а тому до спірних правовідносин, які виникли, слід застосовувати положення Цивільного кодексу України та відхилив посилання позивачів на ст. 71, 72 ЖК України, так як дані положення унормовують користування житловими приміщеннями виключно в будинках державного і громадського житлового фонду

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому їх права, у тому числі, і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом з тим, статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Апеляційний суд звертає увагу, що, розглядаючи питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст. 402, ч. 1 ст. 405 ЦК України.

Слід також звернути увагу на те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов?як проти України» вказано, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві».

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Приймаючи до уваги принцип пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (п. 6 ч. 3 ст. 2, ст. 11 ЦПК України) та забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті (Постанова Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 554/4456/17).

Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) у відповідності до ст. 89 ЦПК України.

У позовній заяві позивачі зазначили, що відповідач із кінця січня місяця 2021 року у спірному домоволодінні не проживає без поважних причин.

Суд першої інстанції правильно встановив, що дані твердження позивача спростовуються письмовими доказами, наявними у матеріалах справи, які підтверджуються, що відповідач ОСОБА_3 з 04.03.2021 року по 25.01.2022 року (дата видачі довідки № 128) перебував на військовій службі у військовій частині.

Позивачі з позовом звернулись в суду 06.08.2021 року, що значно менше одного року, як визначено законом.

В той час коли законодавством передбачено, що член сім`ї втрачає право на користування житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, тобто підстав для пред`явлення даного позову до спливу однорічного терміну позивачі не мали, що вірно встановив суд першої інстанції.

На підтвердження факту не проживання відповідача у домоволодінні АДРЕСА_1 позивачем надано Акт підтвердження фактичного місця проживання особи на території міста Монастирище та села Нового Міста від 27.07.2021 року, відповідно до якого ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання не встановлено, за місцем реєстрації не проживає та на території с. Зюбриха Уманського району Черкаської області не перебуває.

Колегія суддів апеляційного суду, погоджується з висновком суду першої інстанції, та також критично оцінює даний доказ, оскільки обстеження домоволодіння у складі комісії було проведено 27.07.2021 року (один день), а висновок надано про те, що відповідач не проживає за вказаною адресою невизначений період часу, тобто із даного висновку неможливо встановити тривалість відсутності відповідача за вказаною адресою.

Інших доказів на підтвердження відсутності відповідача у спірному домоволодінні матеріали справи не містять.

Таким чином, при вирішенні спору судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, у сукупності оцінено надані сторонами докази та вірно встановлено, що відсутність відповідача ОСОБА_3 у спірному житловому будинку без поважних причин понад один рік не доведена позивачами належними та допустимими доказами, а перебування відповідача ОСОБА_3 на військовій службі з 04.03.2021 року по 25.01.2022 року є поважною причиною відсутності члена сім`ї власника житла та збереження за ним даного житла.

Відповідно до ст. 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права, що узгоджується із позицією Верховного Суду у справі № 336/1773/17 від 14.05.2020 року.

Оскільки позовна вимога про зняття з реєстрації місця проживання відповідача ОСОБА_3 є похідною вимогою від позовної вимоги про його позбавлення права користування житловим приміщення, у задоволенні якої судом першої інстанції відмовлено, з чим повністю погодилась колегія суддів апеляційного суду, то районним судом також вірно відмовлено і у задоволенні позовної вимоги про зняття з реєстрації місця проживання відповідача ОСОБА_3 .

В цілому, доводи апеляційної скарги колегією суддів апеляційного суду оцінюються критично, оскільки є безпідставними та необґрунтованими, і не містять жодних доказів та посилань щодо порушення норм процесуального права судом першої інстанції під час розгляду позовної заяви, неправильного застосування норм матеріального права, оскільки такі скаржниками не наведені у скарзі, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного рішення суду першої інстанції, яким в задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - відмовлено повністю.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (п. п. 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Виходячи з вище викладеного, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним, тому не підлягає скасуванню, оскільки ухвалене з дотриманням норм процесуального законодавства, правильним застосовуванням норм матеріального права, а за таких обставин рішення суду першої інстанції слід залишити - без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звільнені від сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, то колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги і залишення без змін рішення суду першої інстанції, судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги компенсується за рахунок Держави.

Докази наявності інших судових витрат, понесених сторонами, у матеріалах справи відсутні, тому відсутні підстави для їх стягнення апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 15 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: виконавчий комітет Монастирищенської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та примусове зняття з реєстрації - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 26.09. 2022 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Б.Б. Вініченко

О.М. Новіков