Дата документу 20.09.2022 Справа № 323/506/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1116/22 Головуючий у 1-й інстанції: Мінаєв М.М.
Є.У.№ 323/506/21 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Подліянової Г.С.,

Дашковської А.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Оріхівська міська рада Запорізької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Писаренка Сергія Юрійовича на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою АДРЕСА_1 . Зазначав, що з дитинства зареєстрований та проживає в спірній квартирі. Відповідачі за цією адресою зареєстровані, але фактично не проживають протягом тривалого часу - від п`яти до десяти років, їх особисті речі та інше майно в квартирі відсутні, житлом вони не користуються, не беруть участь у витратах на його утримання, сплаті комунальних послуг тощо. Жодних перешкод відповідачам у користуванні цим жилим приміщенням позивач не створював. 30.01.2021 відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 всупереч волі позивача вселились до спірної квартири. Факт реєстрації відповідачів за вказаною адресою обмежує позивача у здійсненні прав користування та розпорядження цим жилим приміщенням, в тому числі у праві на приватизацію житла. Комунальні платежі нараховуються, виходячи з кількості зареєстрованих осіб, що покладає на позивача додаткові необґрунтовані витрати. Відтак, оскільки відповідачі більше шести місяців не проживають у вказаному жилому приміщенні, обов`язків наймача за договором найму жилого приміщення не виконують, позивач просить суд в порядку ст. 71 ЖК УРСР визнати їх такими, що втратили право проживання у ньому.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 грудня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням судуОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Писаренко С.Ю., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Зазначає, що суд дійшов помилкових висновків про відсутність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, оскільки надав неправильну оцінку зібраним у справі доказам.

Адвокат Дерев`янко І.О., яка діє в інтересах ОСОБА_6 надала відзив на апеляційну скаргу. У відзиві адвокат просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки її доводи вже були предметом розгляду в суді першої інстанції та свідчать про необґрунтовану незгоду позивача із рішенням суду.

Адвокат Крамаренко А.А., який представляє інтереси ОСОБА_2 також надав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на необґрунтованість та безпідставність, просив апеляційний суд залишити скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на надання відзиву, проте це не заважає її розгляду за наявними матеріалами справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення адвокатів Писаренка С.Ю., Крамаренка А.А., Сахно О.В., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону судове рішення відповідає в повній мірі.

Судом встановлено, що багатоквартирний будинок АДРЕСА_2 збудований у 1972 році та у 1996 році був переданий від ВАТ «Оріхівсільмаш» у комунальну власність територіальної громади Оріхівської міської ради. Станом на час надання відповіді будинок перебуває на балансі КП «Оріхівжилсервіс» Оріхівської міської ради. Спірна квартира АДРЕСА_3 у ньому не приватизована і є власністю громади, а зареєстровано в ній 17 осіб. Перша реєстрація місця проживання відбулась у 1989 році.

Аналогічну інформацію щодо зареєстрованих осіб надав на запит суду Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Оріхівської міської ради листом від 06.04.2021 № 03-05/13-255.

Позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 є рідними братом і сестрою, спірна квартира надавалася їх батькам і залишилася у користуванні сторін після їх смерті.

Під час розгляду в суді першої інстанції також було встановлено, що станом на 15.07.2021 у спірній квартирі було зареєстровано 18 осіб, в тому числі позивач, відповідачі, а також неповнолітні ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Як позивач, так і відповідачі, мають власні сім`ї, але не становлять єдиної сім`ї між собою, незважаючи на наявність кровної спорідненості між ними.

Позивач та відповідачі свого часу були зареєстровані у спірній квартирі та отримали право проживання в ній в різні періоди часу, за згодою своїх батьків та інших родичів.

Спір між сторонами стався восени 2020 року з приводу права проживання у спірній квартирі та порядку користування нею.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є наймачем і не має переважного права на проживання у спірній квартирі, як і не має права на такий позов. Крім того, причиною фактичного не проживання відповідачів у спірній квартирі є не втрата ними інтересу до цього житла, а наявність неприязних стосунків з позивачем та існування спору між ними щодо порядку користування цим житлом, що виключає можливість застосування до спірних відносин норм, передбачених ст. ст. 71 і 72 ЖК УРСР.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Верховний Суд виходить з того, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у житловому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Указана правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року в справі N 490/12384/16-ц (провадження N 61-37646св18).

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року в справі N 182/6536/13-ц (провадження N 23089св19).

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, N 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, тягар доказування обґрунтованості заявлених позовних вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою ту обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

З пояснень сторін суд першої інстанції зробив висновок, що між сторонами існують неприязні стосунки, виникнення яких пов`язане безпосередньо зі спірних правовідносин.

Відтак позовні вимоги ОСОБА_1 , направлені на позбавлення відповідачів права користування житлом, можуть бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі.

Між позивачем та відповідачами існують неприязні стосунки на ґрунті спору з приводу порядку користування спірною квартирою, саме вони є перешкодою для реалізації відповідачами права на проживання в ньому.

Кожен з відповідачів не втратив інтересу до проживання у спірній квартирі, про що свідчать факти реєстрації ними своїх дітей за даною адресою та заперечення проти позову ОСОБА_1 .

Апеляційний суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що відповідачі не проживали у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише свідчать про його незгоду з ними.

Враховуючи гарантоване Конституцією громадянам правом на житло та встановлення заборони примусового припинення та обмеження у праві користування ним, не інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, апеляційний суд вважає, що оскаржуване ОСОБА_1 судове рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Писаренко Сергія Юрійовича залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 грудня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 21 вересня 2022 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

Подліянова Г.С.