ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 677/235/22

Провадження № 22-ц/4820/1533/22

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя - доповідач), Янчук Т.О., Ярмолюка О.І., секретар судового засідання Філіпчук О.В.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №677/235/22 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 09 червня 2022 року (суддя Гладій Л.М.) у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом АТ КБ «Приватбанк» (далі - Банк) вказувало, що ОСОБА_1 звернулася до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписала Заяву №б/н від 23.07.2010 та підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку», складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтверджується підписом у заяві. Відповідачці було відкрито картковий рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, який в подальшому було збільшено до 23000 грн. Позивач зазначав, що ним виконанні взяті на себе зобов`язання за Договором, тоді як відповідачка не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку із чим станом на 03.11.2021 виникла заборгованість у розмірі 54392 грн 33 коп, з яких: 40307 грн 81 коп - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 14084 грн 52 коп - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України. Позивач звертає увагу на те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а тому Банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 40307 грн 81 коп заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 23.07.2010 та судові витрати.

Заочним рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 09 червня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» оскаржило його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, Банк посилається на те, що відповідачка після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснила дії щодо проведення її активації, користувалася карткою, а також отримувала кредитні кошти і ці дії свідчать про укладення сторонами кредитного договору. Як вказує апелянт, заборгованість відповідачки за тілом кредиту перевищує розмір встановленого кредитного ліміту, оскільки ОСОБА_1 скористалася кредитною послугою «Миттєва розстрочка». І оскільки під час списання чергового щомісячного платежу по «Миттєвій розстрочці» відповідачкою було використано всю суму кредитного ліміту, списання коштів здійснено за рахунок овердрафту, що і спричинило перевищення тіла кредиту над розміром встановленого кредитного ліміту. Також, апелянт вважає, що оскільки відповідачка погашала заборгованість до 29.12.2018, тому на вказану дату вона своїми діями висловлювала згоду із боргом по кредиту, в тому числі і нарахованими відсотками. Проте, як вказує Банк, суд першої інстанції не встановив повно та всебічно обставини справи і не врахував право позивача нараховувати відсотки згідно ст.ст. 625, 1048 ЦК України, натомість передчасно відмовив у задоволені позовних вимог, що призвело до безпідставного звільнення відповідачки від обов`язків за укладеним договором. Крім того, висновок суду щодо не ознайомлення ОСОБА_1 з умовами кредитування суперечить основним принципам цивільного судочинства - диспозитивності та змагальності сторін.

Зважаючи на викладене, АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги Банку задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.

Так, судом першої інстанції встановлено, що факт укладення між ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») і ОСОБА_1 кредитного договору від 23 липня 2010 року підтверджується письмовою Анкетою - заявою про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписаною уповноваженою Банком особою та відповідачкою, відповідно до якої остання виявила бажання оформити на своє ім`я карту та погодилася з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами становлять укладений між сторонами Договір про надання банківських послуг. Відповідачка ознайомилася з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с.25).

Як слідує із довідки АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 згідно кредитного договору №б/н отримала картки: № НОМЕР_1 з терміном дії до 10/12; № НОМЕР_2 з терміном дії до 05/14; № НОМЕР_3 з терміном дії до 04/15; № НОМЕР_4 з терміном дії до 10/16; № НОМЕР_5 з терміном дії до 01/17; № НОМЕР_6 терміном дії до 11/17; № НОМЕР_7 з терміном дії до 05/21 (а.с. 24).

З виписок по особовому рахунку вбачається, що ОСОБА_1 отримувала кредитні кошти та користувалася ними, періодично погашаючи заборгованість (а.с.15-22).

За розрахунками Банку, доданими до позову, станом на 03 листопада 2021 року відповідачка має кредитну заборгованість в розмірі 54392,23 грн, з яких: 40307,81 грн - заборгованість за тілом кредиту; 14084,52 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, нарахованих згідно ст. 625 (а.с.13-14) .

Відповідно до ч 1, 2 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч 1, 2 ст.207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

В силу ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.638 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Як передбачено ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Із положень ч. 1 ст.634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, є фінансовою послугою (п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-ІІІ).

Відповідно до ч. 1 ст.6 цього Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами підприємницької діяльності на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта підприємницької діяльності; 3) прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

В силу ч. 1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч 1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження вимог щодо стягнення із відповідачки заборгованості за кредитом АТ КБ «Приватбанк» надало суду: розрахунки заборгованості за кредитним договором станом на 31.05.2015; на 30.09.2019 та на 03.11.2021; виписку по рахунку позичальника; довідки про отримання ОСОБА_1 карток згідно кредитного договору №б/н і про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_1 ; Анкету - заяву ОСОБА_1 про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку; Витяг з Умов та правил надання банківських послуг; Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»; Наказ №906 СП-2010-256 від 06.03.2010 «Про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг для ПриватБанку і усіх дочірніх банків».

Проте, підписана відповідачкою Анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не містить жодної інформації про те, за отриманням яких саме послуг звернулася до Банку відповідачка. Також Анкета-заява не містить відомостей щодо домовленості сторін про встановлення розміру кредиту, терміну його повернення, розміру та підстав для нарахування процентів, комісії та неустойки за порушення зобов`язання та їх розміру.

Надані позивачем на підтвердження позовних вимог Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку не підписані ОСОБА_1 , а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з тарифів та умов розуміла відповідачка, ознайомилася та погодилася з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку.

Таким чином, за відсутності достатніх підтверджень про конкретно запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про розмір кредиту, сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

У зв`язку з цим, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч.1 ст.634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19), яка згідно з ч. 4 ст.263 ЦПК України має враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права.

Проте, як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то відповідно до ч. 2 ст.530 ЦК України банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Так, судом першої інстанції, правильно взято до уваги виписку по руху грошових коштів, з якої вбачається, що відповідачка користувалася кредитними коштами, періодично погашаючи кредитну заборгованість. І суд першої інстанції, оцінивши у відповідності до вимог ст.89 ЦПК України зазначений доказ, прийшов до вірного висновку що ОСОБА_1 повернула фактично отримані кошти та у останньої відсутня заборгованість перед Банком з фактично отриманих та неповернутих коштів.

З огляду на вищенаведене, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме ст. 634 ЦК України щодо укладення договору і узгодження його умов та порушення норм процесуального права в частині допущення судом неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи є такими, що не заслуговують на увагу.

Разом з тим, судова колегія вважає, що суд першої інстанції помилково зазначив в мотивувальній частині судового рішення про відсутність підстав для стягнення з відповідачки заборгованості за процентами, посилаючись на те, що Банк просив стягнути з ОСОБА_1 саме договірні проценти, а такі умови договору суд визнав неузгодженими, проте це не призвело до невірного вирішення справи.

Адже, як слідує із предмету та підстав позову, позивач просив стягнути з відповідачки лише 40307,81 грн заборгованості за тілом кредиту, посилаючись на те, що Банк, як кредитодавець, на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. А вимог про стягнення з ОСОБА_1 14084,52 грн заборгованості за відсотками,що нарахована на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України не заявляв.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про не врахування судом першої інстанції тієї обставини, що заборгованість за тілом кредиту перевищує розмір встановленого кредитного ліміту через те, що відповідачка скористалася кредитною послугою «Миттєва розстрочка», а під час списання чергового щомісячного платежу по «Миттєвій розстрочці» позичальником було використано всю суму кредитного ліміту і списання коштів здійснено за рахунок овердрафту, що і спричинило перевищення тіла кредиту над розміром встановленого кредитного ліміту.

Так, всупереч положень частини 1 статті 81 ЦПК України щодо розподілу обов`язку доказування, позивач будь-яких доказів укладання з ОСОБА_1 договору споживчого кредиту «Миттєва розстрочка», умов цього договору, порядку, строків отримання та повернення за цим договором кредитних коштів не надав, позовні вимоги зазначеними обставинами не обґрунтовував, в позовній заяві вимог про стягнення заборгованості за цим договором не заявляв і у суду першої інстанції не було підстав для з`ясування зазначених обставин та їх врахування при вирішенні спору.

Також, не заслуговують на увагу посилання апелянта на правові висновки, що викладені Верховним Судом по справах №755/7704/15-ц від 23.01.2018 та №159/2146/15-ц від 26.09.2018, адже судом у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України надано оцінку розрахункам заборгованості за договором №б/н від 23.07.2010, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 станом 31.05.2015; на 30.09.2019 та на 03.11.2021 і в мотивувальній частині оскаржуваного рішення наведено розрахунок, яким підтверджено відсутність обов`язку відповідачки перед АТ КБ «Приватбанк» з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. І ці доводи апеляції зводяться до словесної незгоди апелянта із оцінкою судом зазначених письмових доказів.

Посилання скаржника на правові висновки, що викладені у постановах Верховного Суду у справах №331/4560/19 від 21.10.2020, №138/356/07 від 09.06.2021, №588/62/18 від 20.05.2020 є некоректним, оскільки визначена у апеляційній скарзі практика Верховного суду не є релевантною до обставин цієї справи ураховуючи мотиви, за яких у цій справі в задоволені позовних вимог відмовлено.

При цьому, колегія суддів зазначає, що під судовими рішення в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Посилання в апеляційній скарзі на помилковість висновку суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення із відповідачки заборгованості за простроченими відсотками та не застосування до спірних правовідносин ст. ст. 625, 1048 ЦК України є голослівними, адже Банком не заявлялися вимоги про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості по відсоткам.

А відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

І в силу ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З огляду на вищенаведене, судова колегія вважає, що вирішуючи спір на підставі наданих позивачем доказів, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 09 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 27 вересня 2022 року.

Судді А.П. Корніюк

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк