Дата документу 26.09.2022 Справа № 335/2123/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 335/2123/22 Головуючий у І інстанції: Шалагінова А.В.
Провадження № 22-ц/807/1702/22 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2022 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2022 року Концерн «МТМ» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.

В обґрунтування позову Концерн зазначав, що у період з 01 листопада 2013 року до 31 жовтня 2021 року позивач надав відповідачам послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , на загальну суму 36 355,16 грн, за яку відповідачі не сплатили. Претензій від відповідачів щодо якості теплової енергії за вказаний період не надходило.

Посилаючись на наведені обставини, Концерн «МТМ» просив стягнути з відповідачів на його користь суму заборгованості у розмірі 36 355,16 грн, а також судовий збір.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2022 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь Концерну «МТМ» заборгованість за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води за період з 01 листопада 2013 року до 31 жовтня 2021 року у розмірі 36 355,16 грн та витрати зі сплати судового збору в сумі 1240,50 грн з кожного.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2022 року скасувати, провадження у справі в частині стягнення заборгованості у період з 01 листопада 2013 року до 31 липня 2019 року закрити.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що концерн «МТМ» вже звертався до суду із аналогічним позовом щодо заборгованості по тій самій квартирі, де спір між сторонами було вже вирішено. Так, в рамках розгляду справи № 335/7562/20 Концерн «МТМ» просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання за адресою АДРЕСА_1 на загальну суму 19 891,91 грн за в період з 01 листопада 2013 рокудо 31 липня 2019 року. З огляду на це, вважає, що в частині стягнення заборгованості в період з 01 листопада 2013 року до 31 липня 2019 року провадження у справі підлягає закриттю.

Крім того, на думку скаржника, суд першої інстанції помилково визначив субсидію, за якою відбувалось зарахування на погашення боргу,як підставу для переривання позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи. Надано учасникам справи строк для надання відзиву на апеляційну скаргу.

Учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 2, 3 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Європейський суд з прав людини досить часто посилається на принцип рівності перед законом і судом у своїх рішеннях, при тому, що засади рівності і змагальності у судовому процесі виведені ним із принципу верховенства права, якому підпорядкована вся Конвенція про захист прав та основоположних свобод, та є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справах «Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands» від 27 жовтня 1993 р., заява № 14448/88, п. 33, та «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 р., заява № 17748/91 п. 38). Принцип рівності був неодноразово застосований ЄСПЛ і у справах щодо України (справа «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine, заява № 7460/03), рішення від 15 травня 2008 р.)

Цей принцип запроваджено і статтею 12 ЦПК, де прямо зазначено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи, що суд першої інстанції розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи про судове засідання на підставі наявних у справі доказів, ОСОБА_1 не надав копію рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2021 року у справі № 335/7562/20, з метою дотримання принципу рівності сторін перед судом, та відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливим прийняти цей доказ, на який ОСОБА_1 посилається в апеляційній скарзі.

Так, відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2021 року, яке набрало законної сили 15 березня 2021 року, у справі № 335/7562/20, з ОСОБА_1 стягнуто на користь Концерну «МТМ» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01 вересня 2017 року до 01 серпня 2019 року у розмірі 10 431,70 грн.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги Концерну «МТМ» та стягуючи заборгованість за спожиті послуги з опалення солідарно з відповідачів, суд першої інстанції правильно визначився із нормами матеріального права, встановивши, що відповідачі є споживачами послуг з постачання централізованого опалення та гарячої води, проте суд виходив з обґрунтованості таких вимог у період з 01 листопада 2013 року до 31 жовтня 2021 року, застосувавши переривання строку позовної давності зі сплати за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за рахунок субсидії у серпні 2015 року квітні 2016 року та жовтні 2016 року березні 2017 року.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком, з огляду на таке.

Так, суд першої інстанції встановив, підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, що позивачам надавались послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є відповідач ОСОБА_1 (а.с. 8). Також у ній зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади м. Запоріжжя (а.с.17).

Відповідно до довідки філії Концерну «Міські теплові мережі» щодо заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, а також розрахунку суми заборгованості, за період з 01 листопада 2013 року до 31 жовтня 2021 року заборгованість відповідачів за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води складає 36 355,16 грн., у тому числі опалення 20 974,41 грн., гаряче водопостачання 15 380,75 грн (а.с. 7, 9-12).

В матеріалах справи міститься розрахунок суми позову, із якого видно, що протягом спірного періоду, з листопада 2013 року до листопада 2021 року, відповідачі взагалі не сплачували позивачеві грошові кошти за ці послуги (а.с.9-12).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Таким чином, між позивачем та відповідачами виникли відносини, що породжують цивільні права та обов`язки, оскільки позивач надає житлово-комунальні послуги до квартири, в якій зареєстровані відповідачі, а відповідачі ними користуються.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, одностороння відмова не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також права та обов`язки зазначених учасників відносин регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до статті 1 зазначеного Закону комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреб фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням. Споживачем за цим Законом є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

За умовами ст. 68 Житлового кодексу України та ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» закріплено обов`язок споживача оплачувати вказані послуги.

Згідно з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі Правила), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 за № 630, централізоване постачання гарячої води - це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у гарячій воді, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем гарячого водопостачання.

Відповідно до Правил, централізоване опалення це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.

Таким чином, позивач є виконавцем з надання послуг з теплопостачання та надавав послуги з централізованого теплопостачання у приміщення квартири відповідачів.

Відповідно до п. 29 Правил споживач має право на несплату вартості послуг лише в разі їх ненадання виконавцем або припинення надання у встановленому порядку за письмовою заявою споживача.

Доказів ненадання виконавцем або припинення надання вказаних послуг суду не надано.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання, відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Суд першої інстанції встановив, що позивач виконував свій обов`язок з надання послуг, відповідачі ними користувались, а тому виходячи із вищенаведених вимог законодавства відповідачі були зобов`язані своєчасно вносити плату за надані комунальні послуги.

Проте, відповідачі ці зобов`язання не виконували неналежним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість перед позивачем.

Вирішуючи питання щодо розміру заборгованості, а також наявності підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд враховує таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачі подавали заяву про застосування строків позовної давності.

Концерн «МТМ» був обізнаний, що відповідачі протягом тривалого часу не здійснювали оплату за надані послуги, оскільки на рахунок позивача не надходили відповідні грошові кошти.

Відповідно до п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року, Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнений пунктом 12, набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211 з 12 березня 2020 року на території України був встановлений карантин.

Дія карантину продовжена до 31 грудня 2022 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами та доповненнями).

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що позовна давність за вимогами Концерну «МТМ» за період з 01 листопада 2013 року до 01 квітня 2017 рокусплила, а висновок суду першої інстанції про те, що позовна давність переривалась на час, коли відбувалось погашення боргу відповідачів за рахунок субсидії, є помилковим.

За приписами п.п. 1, 2 Положення про порядок призначення житлових субсидій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 р. № 848 житлова щомісячна адресна безготівкова субсидія надається громадянам для відшкодування витрат на оплату комунальних послуг, зокрема теплопостачання. Разом з тим, субсидія - це безповоротна адресна державна допомога вразливим верствам населення, які не мають змоги самотужки здійснювати оплату за комунальні послуги, її отримання свідчить лише про належність особи до вразливих верст населення. Крім того, держава надає субсидію, як соціальну допомогу, на майбутній період, тому визнати борг шляхом отримання соціальної допомоги фактично неможливо, адже ці дві обставини (борг та соціальна допомога) знаходяться у різних площинах.

Викладене свідчить про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи, висновок суду про стягнення заборгованості за послуги з опалення за увесь заявлений позивачем період є помилковим.

Отже, оскільки рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої водиз відповідачів ухвалено з порушенням норм процесуального права, воно в цій частині відповідно до ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог Концерну «МТМ» з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за період з 02 квітня 2017 року до 31 жовтня 2021 року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження, у зв`язку з чим, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2022 року підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Згідно з ч.ч. 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України витрати, понесені Концерном «МТМ» за подання позовної заяви у сумі 1435,36 грн підлягають стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (по 717,68 грн. з кожного). При цьому, ОСОБА_1 має право на стягнення з позивача судового збору за подання ним апеляційної скарги у розмірі 1568,44 грн. Таким чином, з Концерну «МТМ» на користь скаржника підлягає стягненню судовий збір в сумі 850,76 грн.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 141, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2022 року скасувати, прийняти нову постанову, за якою:

«Позов Концерну «Міські теплові мережі» про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості по оплаті за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Концерну «Міські теплові мережі» (, юридична адреса: м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, буд. 137) заборгованість за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води за період з 02 квітня 2017 року до 31 жовтня 2021 року (без врахування періоду з 01 вересня 2017 року до 01 серпня 2019 року) в сумі 21033 (двадцять одна тисяча тридцять три) гривні 06 (шість) копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судові витрати в сумі 717 (сімсот сімнадцять) гривень 68 (шістдесят вісім) копійок.

Стягнути з Концерну «Міські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень 76 (сімдесят шість) копійок».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 26 вересня 2022року.

Головуючий:

Судді: