П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 вересня 2022 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Ковальським Є.В.,

за участі позивачки ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №487/7110/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Заводський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Лагоди А.А. у приміщенні цього суду 29 червня 2022 року, повний текст якого складений 05 липня 2022 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням,

у с т а н о в и л а :

07 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а 25 жовтня 2021 року подала позовну заяву у новій редакції.

Позов мотивовано тим, що 17 серпня 2015 року відповідач завдав позивачці тілесні ушкодження. За цим фактом Заводський районний суд м. Миколаєва розглянув кримінальну справу № 487/1467/18 за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 125 КК України. В межах кримінального провадження нею як потерпілою було пред`явлено цивільний позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2018 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності, цивільний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду та роз`яснено право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Так, позивачка вказує, що 17 серпня 2015 року відповідач наніс їй удари по всьому тілу, через що її було направлено до Лікарні швидкої допомоги, де було встановлено діагноз: струс головного мозку, забиття та дісторзії шийного відділу хребта, у зв`язку з чим вона з 18 серпня 2015 року по 04 вересня 2015 року проходила лікування у стаціонарному відділенні Міської лікарі № 4. В подальшому через наслідки спричинених відповідачем 17 серпня 2015 року тілесних ушкоджень вона продовжувала лікування як в умовах стаціонару, так і амбулаторно по теперішній час. ОСОБА_1 вважає, що внаслідок неправорміних дій відповідача їй було завдано матеріальної шкоди на загальну суму 1006190 грн. 31 коп. В обґрунтування суми матеріальної шкоди позивачка посилалась на те, що на оплату лікування (придбання лікарських засобів, проведення медичних досліджень) нею витрачено 98303,76 грн. Крім того через довготривале лікування та погіршення стану здоров`я ОСОБА_1 була вимушена звільнитися з посади директора ТОВ «Екос-сателіт» з 26 грудня 2016 року. У зв`язку із звільненням нею, відповідно до штатного розпису за період з 2017 року по вересень 2021 року нею неотримано заробітної плати в розмірі 251800 грн. Також через стан здоров`я позивач не могла займатись своєю підприємницькою діяльністю, у зв`язку із чим вона позбулась доходів за період з 2017 року по вересень 2021 року в розмірі 574614,15 грн. При цьому за браком коштів на лікування, ОСОБА_1 була вимушена брати кредити, уклавши кредитні договори у банківських установах 12 серпня 2017 року, 21 березня 2019 року, 24 липня 2019 року, що вимусило її сплатити 32761 грн. 76 коп. відсотків та платежів за розрахунково-касове обслуговування. Позивачка у зв`язку із браком коштів не змогла пройти призначене лікарем у Медичному центрі «КАРДІО» обстеження вартістю 550 грн., а також у неї не вистачило коштів на санаторно-профілактичне лікування за рекомендацією МСЕК у санаторії «Боржава» вартістю 36729 грн. До складу матеріальної шкоди позивачкою включені також витрати на оплату професійної допомоги адвокатів ОСОБА_3 в сумі 2000 грн. та адвоката ОСОБА_4 в сумі 8000 грн. у кримінальному провадженні, оплату нотаріального посвідчення довіреності, виданої адвокатам в сумі 299 грн. та витрати на придбання канцелярських товарів на оформлення матеріалів, друку документів та фотографій для суду в сумі 1132 грн. 64 коп.

Посилаючись на викладені обставини, позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь завдану їй внаслідок кримінального правопорушення матеріальну шкоду в розмірі 1006190,31 грн.

Також позивачка просила про стягнення з відповідача у відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною поведінкою відповідача, 500000 грн.

В обґрунтування вимог щодо моральної шкоди ОСОБА_1 вказувала, що завдання їй відповідачем тілесних ушкоджень спричинило фізичні та моральні страждання, пов`язані з тривалим лікуванням, значними наслідками для здоров`я (зокрема, надання їй інвалідності третьої групи, порушенням сну, запамороченнями), втратою улюбленої роботи, неможливістю працювати повноцінно, припиненням підприємницької діяльності та втратою поваги клієнтів, а також змінами у особистому та соціальному житті.

17 листопада 2021 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому заперечуючи проти позовних вимог, просив у задоволені позову відмовити. Відзив мотивував тим, що вказане позивачкою не відповідає фактичним обставинам справи та не підтверджено належними доказами.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 червня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5000 грн. у відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог суд відмовив.

Рішення суду мотивовано тим, що з аналізу норм права, що регулюють деліктні відносини, суд дійшов висновку, що у спорах про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності відповідача, так і докази спричинення йому матеріальної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

На думку суду, позивачкою не доведено умови та підстави покладення цивільної відповідальності, а саме: причинний зв`язок між діями відповідача та захворюванням позивачки, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи той факт, що під час розгляду справи в межах пред`явленого позову встановлено факт нанесення позивачу легких тілесних ушкоджень 17 серпня 2015 року та стороною позивачки не надано жодного належного та допустимого доказу того, що вищевказані дії відповідача призвели до лікування на суму 98303,76 грн., звільнення з посади директора ТОВ «Екос-сателіт» та, відповідно, не отримання заробітної плати в розмірі 251800 грн., втрати доходів від підприємницької діяльності за період з 2017 року по вересень 2021 року в розмірі 574614,15 грн., отримання кредитів, витрати на юридичний супровід та інші, вищевказані вимоги суд вважав безпідставними, такими, що задоволенню не підлягають.

Зокрема, суд вважав, що надані позивачкою копії чеків, виписок, довідок, інших документів (т.1 а.с.30-250, т.2 а.с.1-47) не можуть слугувати підтвердженням лікування та інших витрат внаслідок завданих відповідачем тілесних ушкоджень.

При визначенні розміру моральної шкоди суд виходив зі ступеня вини відповідача, характеру правопорушення відповідача, ступеню душевних страждань, характеру та обсягу заподіяних позивачці моральних страждань, а також вимог розумності та справедливості та вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки у відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

Не погодившись із зазначеним рішенням, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та положенням чинного законодавства, просить рішення суду скасувати та ухвали нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що районний суд не звернув уваги та не надав належної оцінки наданим нею письмовим доказам та поясненням, якими підтверджено факт тривалого лікування, виставлені їй діагнози, які є наслідками завданих відповідачем тілесних ушкоджень, а також понесені нею витрати.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, враховуючи наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом першої інстанції, в провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва перебувало кримінальне провадження за № 0004387 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України.

Згідно фабули обвинувачення 17 серпня 2015 року біля 20:00 год. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які знаходились у квартирі АДРЕСА_1 , виникла сварка, під час якої у ОСОБА_2 раптово виник умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 . Так, ОСОБА_2 , знаходячись у вказаному місці у вказаний час, реалізуючи свій раптово виниклий умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 , умисно наніс останній численні тілесні ушкодження.

Згідно висновку експерта №921 від 30 червня 2016 року у ОСОБА_1 мають місце тілесні ушкодження у вигляді множинних гематом, cсаден верхніх та нижніх кінцівок, забою шийного відділу хребта, які могли утворитись від дії тупих твердих предметів, що по ступеню тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень (т.1 а.с.67-68).

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2018 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України, закрито, останнього звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності. Цивільний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду (т.1 а.с.29).

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що завдання відповідачем 17 серпня 2015 року тілесних ушкоджень потягло значні негативні наслідки для її здоров`я, які не усунуті на момент звернення з позовом, у зв`язку з чим вона продовжує лікуватися, що потягло спричинення їй майнової та моральної шкоди.

Згідно із частинами 1, 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

В силу частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Вказаними нормами закону встановлені загальні підстави відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань.

Для встановлення обставин, чи є підстави для настання відповідальності за спричинення майнової та моральної шкоди необхідні: наявність шкоди, протиправне діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина 2 статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина 5 статті 1187 ЦК, пункт 1 частини 2 статті 1167 ЦК України). В свою чергу, потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Як встановив суд, кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України, за фактом спричинення ОСОБА_1 легких тілесних ушкоджень 17 серпня 2015 року закрито, останнього звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності.

Процесуальні аспекти звільнення від кримінальної відповідальності визначені у статтях 285-289 КПК України.

Так, відповідно до приписів пункту 1 частини 2 статті 284, частини 3 статі 285, частини 4 статті 286, частини 3 статті 288 КПК України якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом сторона кримінального провадження звертається до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання та, у випадку встановлення передбачених у статті 49 КК підстав і відсутності заперечень з боку обвинуваченого, закрити кримінальне провадження, звільнивши особу від кримінальної відповідальності.

Як убачається з ухвали суду у справі №487/1467/18 захисник ОСОБА_2 адвокат Красніков Ю.В. у підготовчому судовому засіданні звернувся до суду з клопотанням про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_2 у зв`язку із закінченням строків давності. ОСОБА_2 вказане клопотання підтримав.

Тобто кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 закрито на підставі статті 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності, що є нереабілітуючою підставою.

Нереабілітуючі підстави закриття кримінального провадження означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається.

Зазначена підстава дозволяє суду в більш спрощеній формі завершити кримінальне упровадження у разі згоди особи на завершення кримінального провадження у зазначеній формі, без використання своїх прав на доведення своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

За такого суд першої інстанції вважав доведеним вину відповідача у нанесенні позивачці легких тілесних ушкоджень, а тому правильно дійшов висновку про можливість покладення на ОСОБА_2 відшкодування шкоди, завданої вказаними протиправним діянням, за умови доведення потерпілою ОСОБА_1 факту завдання шкоди за участю відповідача, зокрема наявності причинно-наслідкового зв`язку протиправної поведінки відповідача та негативних наслідків, а також розміру завданої ним шкоди.

Щодо висновків суду про відшкодування майнової шкоди.

Згідно частини 1 статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним шкода внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, виходив з того, що позивачкою не доведено належними та допустимим доказами причинного зв`язку між діями відповідача та захворюваннями позивачки і що вищевказані дії відповідача призвели до завдання їй майнової шкоди у зазначеному в позові розмірі.

Колегія суддів погоджується з цим висновком.

В силу вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 2 статті 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частини 1 статті 76 ЦПК України).

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частини 2 статті 76 ЦПК України).

Докази у цивільному процесі мають бути належними та допустимими.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частини 1 статті 77 ЦПК України).

Факт заподіяння відповідачем позивачці тілесних ушкоджень та їх перелік підтверджується вказаною вище постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2018 року по справі № 487/1467/18. Також ці обставини не заперечуються відповідачем в апеляційному порядку.

За такого колегія суддів приходить до висновку про доведеність того факту, що протиправною поведінкою ОСОБА_2 17 серпня 2015 року завдано позивачці легких тілесних ушкоджень, яка відповідно до наведених положень закону має право як особа, що є потерпілою у кримінальному провадженні, на стягнення заробітку (доходу), втраченого внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодування додаткових витрат, викликаних необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків за умови доведеності вказаних збитків.

На підтвердження позовних вимог про компенсацію витрат на лікування позивачка надала суду копії виписок та витягів з медичних карток, медичних довідок, листків непрацездатності та квитанцій на придбання медичних препаратів за період за 2008 - 2021 років (т. 1, а.с. 30-139).

Між тим, аналіз наявних у справі доказів дозволяє зробити такий висновок.

Відповідно до копії зворотного повідомлення чергового лікаря Миколаївської Міської лікарні швидкої медичної допомоги від 17 серпня 2015 року хвора ОСОБА_1 була обстежена цього дня лікарем ОСОБА_5 та потерпілій встановлений діагноз: струс головного мозку, забій та дісторзія шийного відділу хребта (т.1 а.с.30).

Згідно висновку експерта Обласного бюро судово-медичної експертизи Миколаївської облдержадміністрації №921 від 30 червня 2016 року, який надавався в межах кримінального провадження щодо завдання ОСОБА_1 17 серпня 2015 року тілесних ушкоджень, у ОСОБА_1 мають місце тілесні ушкодження у вигляді множинних гематом, cсаден верхніх та нижніх кінцівок, забою шийного відділу хребта, які могли утворитись від дії тупих твердих предметів, що по ступеню тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень (т.1 а.с.67-68).

Також експерт зробив висновок, що діагноз «струс головного мозку» при оцінці ступеню тяжкості тілесних пошкоджень до уваги не приймався, оскільки в анамнезі вже мався діагноз струс головного мозку у 2008 році, тому повторно дана травма до уваги не приймається згідно пункту 4.7 «Правил визначення ступеню тяжкості тілесних пошкоджень. Діагноз «дісторзія шийного відділу хребта» при оцінці ступеню тяжкості тілесних пошкоджень до уваги не приймається, так як є загостренням існуючого захворювання у вигляді дегенеративно-дістрофічного ураження шийного відділу хребта.

За такого безпосередньо неправомірними діями відповідача позивачці було завдано наступних тілесних ушкоджень: множинних гематом, cсаден верхніх та нижніх кінцівок, забою шийного відділу хребта. Щодо спричинення потерпілій особі ОСОБА_2 струсу головного мозку, то незважаючи на те, що таке пошкодження експертом не взято до уваги при оцінці ступеню тяжкості тілесних пошкоджень, його також слід включити до завданих відповідачем травм, оскільки це пошкодження було заподіяно відповідачем 17 серпня 2015 року, тоді як діагноз «дісторзія шийного відділу хребта» не може братись до уваги, оскільки визначений експертом як такий, що є загостренням раніше виниклого у потерпілої захворювання, тобто не є наслідком протиправних дій відповідача.

Згідно наявної у справі медичної документації, починаючи з 18 серпня 2015 року (т. 1, а.с. 34 і далі), серед діагнозів хворої ОСОБА_1 зазначаються: струс головного мозку, (17.08.15), дісторзія та забій шийного відділу хребта на фоні енцефалопатії ІІ ступеню змішаного ґенезу (посттравматична, гіпертонічна, дисгормональна) з помірною транзитарною артеріальною гіпертензією ІІ стадії з хронічним порушенням мозкового кровообігу, порушенням ліквородинаміки, помірно-тяжкими ангіо-церебральними кризами, тривожно-депресевним синдромом, стадії декоменсації на фоні дегенартивно-дистрофічного ураження хребта з хронічною церебрально-васкулярною недостатністю ІІ стадії. В подальшому також зазначено про наслідки перенесених неодноразових черепно-мозкових травм (струси головного мозку 2008, 2009 роки) у вигляді посттравматичної енцефалопатії (до прикладу т.1, а.с. 80).

Між тим, спричинення відповідачем позивачці інших тілесних ушкоджень (окрім як 17 серпня 2015 року) належними та допустимими доказами у справі, яка переглядається, не підтверджено.

Тобто позивачка безпосередньо після спричинення відповідачем тілесних пошкоджень проходила лікування, а отже і витрачала кошти на лікування, не лише у зв`язку із травмами, завданими 17 серпня 2015 року, а також у зв`язку із супутніми та хронічними захворюваннями, які в неї були раніше, а також з іншими травмами і зв`язок яких із завданими відповідачем травмами не доведений.

Наявні ж у справі докази не дозволяють суду визначити, яка сума коштів була витрачена позивачкою на лікування спричинених саме 17 серпня 2015 року відповідачем травм і їх наслідків, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду щодо відмови у стягненні витрат на лікування через недоведеність та відхиляє аргументи апеляційної скарги.

Також відсутні підстави для стягнення на користь позивачки вартості путівки на санаторно-курортне лікування.

Так, необхідність санаторно-курортного лікування позивачки визначені довідкою № 28/23 від 10 березня 2021 року (форма первинної облікової документації №070/0), згідно якої ОСОБА_1 потребує такого лікування у санаторії загального профілю та зазначено діагноз, з приводу якого хворий направляється у санаторій, - І67, що згідно Міжнародного класифікатору хвороб МКХ 10 означає «Iнші цереброваскулярні хвороби» (т. 1, а.с. 134).

Зміст цієї довідки не підтверджує, що необхідність санаторно-курортного лікування позивачки пов`язана зі спричиненими відповідачем тілесними пошкодженнями, а тому відсутні підстави для стягнення вартості цього лікування з ОСОБА_6 .

Погоджується колегія суддів і з відмовою у стягненні з відповідача втраченого позивачкою заробітку та доходу від підприємницької діяльності.

Згідно із частиною 1 статті 23 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 1197 ЦК України передбачено, що розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

А згідно із статтею 1198 ЦК України розмір доходу фізичної особи-підприємця, втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, що підлягає відшкодуванню, визначається з її річного доходу, одержаного в попередньому господарському році, поділеного на дванадцять. Розмір доходу від підприємницької діяльності, втраченого фізичною особою-підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, визначається на підставі даних податкового органу.

Розмір доходу, втраченого фізичною особою-підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, обчислюється виходячи з розміру доходу, який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, у сумах, нарахованих до вирахування податків.

ОСОБА_1 в обґрунтування вимог про стягнення втраченого заробітку та доходу від підприємницької діяльності посилалась на те, що внаслідок завдання відповідачем їй тілесних пошкоджень вона отримала інвалідність та не могла працювати і вести підприємницьку діяльність.

Між тим, матеріалами справи підтверджено, що 22 листопада 2017 року ОСОБА_1 була встановлена третя група інвалідності за загальним захворюванням (т. 1, а.с. 89), згодом такий висновок підтверджений довідками до актів огляду медико-соціальної експертної комісії від 28 лютого 2020 року (т.1, а.с. 126) та 22 лютого 2021 року (т.1, а.с. 133). При цьому відсутні висновки про те, що причиною встановлення інвалідності є саме наслідки завданих відповідачем 17 серпня 2015 року травм.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність доказів причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діяннями відповідача нанесення 17 серпня 2015 року позивачці тілесних пошкоджень та припиненням нею трудової та підприємницької діяльності, що не дає підстав для стягнення на користь позивачки втраченого заробітку і доходу від підприємницької діяльності.

Також апеляційний суд не вбачає підстав не погоджуватись з тим, що суд відмовив у стягненні з відповідача витрат позивачки на оплату узятих за кредитними договорами у банках кредитів (сплату процентів за користування кредитними коштами та платежів за розрахунково-касове обслуговування), тому що позивачкою не надано доказів того, що такі витрати були об`єктивно необхідні для усунення наслідків спричинених відповідачем травм.

Наведений аналіз наявних у справі доказів спростовує аргументи апеляційної скарги щодо достатності підстав для висновку про доведеність підстав для відшкодування майнової шкоди.

Щодо витрат на оплату професійної правничої допомоги (послуг адвокатів), оформлення довіреності з метою представництва її інтересів та придбання канцелярських товарів та роздруківки матеріалів у кримінальному провадженні.

Статтею 118 КПК України встановлено, що процесуальні витрати складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Тобто положення, які стосуються процесуальних витрат, регламентовані главою 8 КПК. Натомість положення, які стосуються цивільного позову, визначені главою 9 КПК. Це свідчить про різну правову природу процесуальних витрат та шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням.

Процесуальні витрати виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження. Натомість шкода у кримінальному провадженні пов`язана не з процесуальними відносинами, а з матеріально-правовими - вчиненням кримінального правопорушення чи іншого суспільно-небезпечного діяння.

Відповідно до частини 1 статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Кримінальне провадження щодо звинувачення ОСОБА_2 , в якому інтереси позиваки представляли адвокати Радіонов В.М., Маркін С.І., Єнова Л.М. та Скотніков О.М. (т. 1, а.с 187-193, 195-196), було закрито у зв`язку із закінченням строків давності ухвалою суду від 12 жовтня 2018 року, а цивільний позов потерпілої залишений без розгляду. При цьому питання компенсації судових витрат потерпілої ОСОБА_1 не було вирішено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 598/1781/17 зазначила, що потерпілий від кримінального правопорушення має право клопотати перед судом про визначення грошового розміру процесуальних витрат, які повинні бути йому компенсовані. Таке право залишається у потерпілого незалежно від того, чи розгляд кримінального провадження завершено винесенням обвинувального вироку або ж ухвали про закриття кримінального провадження.

Потерпілий може повторно звернутися із відповідним клопотанням до суду першої інстанції з метою вирішення питання про розподіл процесуальних витрат, які мали бути вирішені судом під час прийняття остаточного рішення у кримінальному провадженні (у цьому випадку - ухвали про закриття кримінального провадження).

Відповідно до частини 5 статті 534 КПК України процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у кримінальному провадженні, вирішує суддя суду першої інстанції одноособово, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Оскільки інші питання, пов`язані з виконанням вироку, вирішує суд, який ухвалив такий вирок (пункт 4 частини 2 статті 539 КПК України), то й питання, які підлягали вирішенню ухвалою суду, повинні бути вирішені судом, який виніс таку ухвалу.

КПК України не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат, у тому числі витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком.

Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Вирішення питання про розподіл процесуальних витрат полягає у висновку суду про стягнення або відмову у стягненні певної грошової суми, яка є процесуальними витратами у розумінні КПК України. Залишення клопотання учасника провадження про розподіл процесуальних витрат без розгляду не є вирішенням судом питання про розподіл процесуальних витрат. Це питання може вирішити відповідно до положень частини 5 статті 534 КПК України суд, який виніс рішення без вирішення питання про розподіл процесуальних витрат.

Ураховуючи викладене, вимоги ОСОБА_1 про стягнення як особою, яка є потерпілою у кримінальному провадженні, судових витрат, понесених у кримінальному провадженні, з винуватця, мають розглядатися у кримінально-процесуальному порядку.

Суд першої інстанції вказані положення закону, наведену правову позицію Верховного Суду не врахував, а тому помилково розглянув такі вимоги в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України суд свою ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно частини 1 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 256 ЦПК України передбачено, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

З наведених мотивів, оскаржуване рішення суду в частині вирішення вимог про стягнення судових витрат позивачки як потерпілої у кримінальному провадженні слід скасувати, а провадження у справі в цій частині закрити, роз`яснивши позивачці право на звернення для вирішенням даного спору в порядку кримінального судочинства.

Щодо висновку суду про відшкодування моральної шкоди.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

У пунктах 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Колегія суддів погоджується з визначеним судом розміром відшкодування моральної шкоди (5000 грн.), оскільки при його визначенні суд, правильно встановивши обставини справи, оцінивши належним чином в їх сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України наявні у справі докази, виходив зі ступеня вини відповідача, характеру правопорушення, ступеню душевних страждань, характеру та обсягу заподіяних позивачці моральних страждань, викликаних фізичним болем, необхідністю лікування, змінами у звичайному житті, а також з врахуванням вимог розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги не спростовують таких висновків суду першої інстанції, а колегія суддів не вбачає підстав для зміни визначеного судом розміру відшкодування моральної шкоди.

Частиною 5 статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається, зокрема, розподіл судових витрат.

Суд, ухвалюючи рішення, таких приписів процесуального закону не виконав та не вирішив питання розподілу судових витрат.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір та порядок сплати судового збору визначені Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до частини 1 статті 4 цього вказаного Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно із підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 1 відсотки ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позивачка звернулася до суду з позовом у жовтні 2021 року, а тому, виходячи із розміру остаточно заявлених позовних вимог (1006190 грн. 31 коп. + 500000 грн.) та прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2021 року (2270 грн.), судовий збір за ставками, передбаченими підпунктом 1 пункту 1 частиною 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви становить 11350 грн.

В силу підпункту 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги сплачується судовий збір у розмірі 150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Тому за подання апеляційної скарги у справі підлягало до сплати 17025 грн.

Позивачка на підставі пункту 6 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору у цій справі, а тому не сплачувала судовий збір при зверненні з позовною заявою та апеляційною скаргою.

Частиною 7 статті 141 ЦПК України визначено, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У зв`язку із тим, що позовні вимоги задоволені на 0,33% від 1506190,31 грн. (5000 грн.:(1006190,31 грн.+50000 грн.)х100%), то з відповідача в дохід держави слід стягнути, відповідно 0,33% від 11350 грн. судового збору за вирішення справи судом першої інстанції, що становить 37,46 грн.

Оскільки рішення суду першої інстанції щодо розміру стягнутого з відповідача відшкодування залишено апеляційним судом без змін, відсутні передбачені законом підстави для покладання на останнього судових витрат за апеляційний перегляд справи, які покладаються на державу.

Оскільки дана справа в частині позовних вимог про стягнення понесених позивачкою у кримінальному провадженні судових витрат не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, рішення суду в цій частині слід скасувати, провадження у справі закрити відповідно до положень частини 1 статті 255 та частини 1 статті 377 ЦПК України. Також необхідно рішення суду в силу порушення судом вимог процесуального закону на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України змінити, доповнивши висновком про розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 255, 377, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 червня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення витрат на оплату професійної правничої допомоги скасувати, постановити в цій частині нове судове рішення.

Закрити провадження за позовом ОСОБА_1 до

ОСОБА_2 про стягнення витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Роз`яснити ОСОБА_1 право на звернення до суду для вирішення вимог компенсації витрат на професійну правничу допомогу, надану по кримінальній справі, в порядку кримінального судочинства.

Рішення суду змінити, доповнивши висновком про розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 , в дохід держави 37 грн. 46 коп. судового збору.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

____________________________________

Повний текст постанови складений 28 вересня 2022 року