Єдиний унікальний номер судової справи 489/8712/21
Номер провадження 22-ц/812/817/22
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

26 вересня 2022 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Стрілець К.О.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

представника відповідача Алексєєнко О.І.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 рішення, яке ухвалено Ленінським районним судом міста Миколаєва 21 липня 2022 року під головуванням судді Микульшиної Г.А., в приміщені цього ж суду об 11 год. 52 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної Казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Одеській області, Одеської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди та витрат, оплачених за надання правничої допомоги,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Держави Україна в особі Державної Казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Одеській області, Одеської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди та витрат, оплачених за надання правничої допомоги.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що протягом 2018-2019 років відносно ОСОБА_1 за заявою її колишнього чоловіка ОСОБА_3 здійснювалось розслідування безпідставно порушеного кримінального провадження №0002771 за ч.2 ст.190 КК України, яке в подальшому було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Під час слідства ухвалою Суворівського районного суду міста Одеси від 13 червня 2018 року накладено арешт на належний позивачу автомобіль Mercedes-Benz, модель GLE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з наступним місцем зберігання його на спеціалізованому майданчику тимчасового затримання автомобіля.

25 липня 2018 року за судовим рішенням вказаний арешт було скасовано, проте вищезазначений автомобіль був переданий невідомим особам та дотепер його місцезнаходження невідомо.

Таким чином, під час досудового розслідування позивач була протиправно позбавлена належного їй на праві власності майна транспортного засобу, а саме автомобіля «Mercedes-Benz», модель GLE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 2 830 883 грн.

Позивач зазначає, що тривалий час безпідставного перебування під слідством, а саме 11 місяців і 30 днів - з 12 червня 2018 року (дати винесення клопотання про арешт рухомого майна) по 10 червня 2019 року (дати закриття кримінального провадження), незаконні дії з боку органів поліції та прокуратури, які полягали у протиправному вилученні автомобіля, формальність та байдужість при розгляді заяв в рамках кримінального провадження, спричинило ОСОБА_1 моральні та фізичні страждання, які призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків і вимагали від неї значних додаткових зусиль для організації життя, призвели до зневіри та страху перед правоохоронними органами та викликали почуття безпорадності.

За наслідком перебування більше року в стані емоційного стресу настали негативні психосоматичні зміни: швидка втомлюваність, пасивність, знижений настій, пригніченість, образливість, насторога, невпевненість в собі, постійна тривога з приводу майбутнього.

Також позивач зазначала, що у зв`язку із проведенням досудового слідства по кримінальному провадженню №0002771 вона понесла витрати на юридичну допомогу, які складають 20 625 грн. та які, на її переконання, також підлягають відшкодуванню.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила стягнути на свою користь з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання зі спеціального рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, компенсацію завданої їй моральної шкоди в розмірі 1 462 500 грн., а також 20 625 грн. витрат на правничу допомогу в межах досудового слідства.

Також просила відшкодувати понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, пов`язану з поданням цієї позовної заяви.

Державна казначейська служба України надала до суду відзив, в якому просила у задоволені позову відмовити. Зазначала, що сама позивач у своєму позові посилається на те, що вона не була учасником кримінального провадження, про підозру їй особисто не повідомлялось отже вона не перебувала під слідством і тому немає підстав для відшкодування начебто завданої їй моральної шкоди. Крім того арешт майна позивача діяв лише протягом 1 місяця 12 днів, а скасування арешту, накладеного на автомобіль позивача, є достатньою моральною сатисфакцією, оскільки відсутнє будь-яке рішення про незаконність дій правоохоронних органів відносно позивача.

Одеська обласна прокуратура надала до суду відзив, в якому просила у задоволені позову відмовити. Зазначала, що позивачу в рамках кримінального провадження № 0002771 про підозру не повідомлялось, обвинуваченою вона не була, а тому підстави для стягнення на її користь моральної шкоди відсутні.

Головне управління Національної поліції в Одеській області надало до суду відзив, в якому просило у задоволені позову відмовити. Зазначало, що відсутні будь-які факти неправомірних дій чи бездіяльності органів досудового розслідування або їх посадових осіб відносно позивача, а відповідно виключається завдання їй моральної шкоди. Крім того вважали, що позивачем не надано обґрунтованого розрахунку завданої їй шкоди.

Рішенням Ленінського районного міста Миколаєва від 21 липня 2022 року у задоволені позову відмолено.

Судове рішення мотивовано тим, що позивач не є тією особою, яка має право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ст.1176 ЦК України, а також не встановлено неправомірних дій з боку правоохоронних органів.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до положень частин 1,2,3,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення районного суду вказаним положенням закону відповідає в повні мірі.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст.1166,1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Даної статтею визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Зокрема, у п.2 ч.2 ст.1167 ЦК України визначено, що якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з ч.1 ст.2 зазначеного Закону України право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

За правилами ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у ст.1 цього Закону України випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), у тому числі, моральна шкода.

У ч.ч.5,6 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до частин 2,3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

З матеріалів справи убачається, що 12 червня 2018 року від ОСОБА_3 до Суворівського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області надійшла заява щодо вжиття заходів до позивача, яка, з його слів, шляхом шахрайських дій заволоділа його грошовими коштами на загальну суму 60 000 доларів США.

Відомості щодо вказаної заяви внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002771 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого за ч.2 ст.190 КК України.

Згідно фабули відомостей, внесених до ЄРДР зазначено, що приблизно у лютому місяці 2017 року невстановлена особа, знаходячись в приміщенні ресторану «Піца гриль», за адресою: місто Одеса, проспект Добровольського, №96А шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами ОСОБА_3 , завдавши йому матеріального збитку у значному розмірі (а.с.23).

Крім того, ОСОБА_3 подано цивільний позов у кримінальному провадженні №0002771 та з метою забезпечення цивільного позову 12 червня 2018 року слідчим подано клопотання про арешт автомобіля Mercedes-Benz, модель GLE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 (а.с.24-25).

Згідно ухвали слідчого судді Суворівського районного суду міста Одеси від 13 червня 2018 року клопотання слідчого Суворовського ВП в місті Одесі ГУНП України в Одеській області задоволено, накладено арешт на автомобіль Mercedes-Benz, модель GLE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 , шляхом заборони його відчуження та оголошення його у розшук, з наступним місцем зберігання вказаного автомобіля на спеціалізованому майданчику тимчасового зберігання автомобілів та автотранспорту №8, що розташований за адресою: міста Одеса, Тираспольське шосе, №31а/1 (а.с.26-28).

Зі змісту позову слідує, що на виконання зазначеної вище ухвали суду 07 липня 2018 року транспортний засіб - автомобіль Mercedes-Benz, модель GLE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , був зупинений співробітниками патрульної поліції міста Кам`янець-Подільського та примусово вилучений.

Згідно відповіді в.о. начальника слідчого відділу Суворівського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області від 08 серпня 2018 року №39/8676 на адвокатський запит представника позивача Суворівський відділ поліції не володіє інформацією щодо пересування автомобіля, належного позивачу, після його затримання співробітниками патрульної поліції міста Кам`янець-Подільського та залишення на місцевому спец-майданчику (а.с.35).

Згідно з листом начальника слідчого відділу Суворівського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області від 23 вересня 2019 року №39/М-2134 на заяву позивача вказаним відділом слідчих дій з автомобілем Mercedes-Benz, модель GLE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , не проводилось, дозвіл на видачу вказаного автомобілю будь-якій особі не видавався (а.с.46).

Відповідно до ухвали слідчого судді Суворівського районного суду міста Одеси від 25 липня 2018 року за клопотанням ОСОБА_3 скасовано арешт щодо вказаного автомобіля (а.с.29-30).

Постановою старшого слідчого СВ Суворівського ВП ГУНП в Одеській області від 10 червня 2019 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002771 за ч.2 ст.190 КК України закрито на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с.55).

Згідно з наявним у справі висновком психолога ОСОБА_4 за запитом адвоката Сулими В.В. від 19 лютого 2020 року позивач ОСОБА_1 має значні зміни в психоемоційному та фізичному стані, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її особистості та виникли внаслідок подій останніх двох років (а.с.62-74).

Отже, з системно - логічного аналізу вищевикладених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не надано доказів того, що були вчинені дії, які б могли бути, підставою для заподіяної такими діями їй моральної шкоди. На спірні правовідносини не поширюються положення ст.1176 ЦК України. Окрім того не підлягають до застосування в цьому випадку і положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки позивач не мала процесуального статусу у даному кримінальному провадженні. При цьому, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно позивача не обирався, виправдувальний вирок не виносився, їй не повідомлялось про підозру, а слідчим не виносилась постанова про закриття кримінального провадження за відсутності саме в діянні останньої складу кримінального правопорушення.

До того ж, відсутні будь-які процесуальні рішення судів про встановлення факту незаконності дій (бездіяльності) правоохоронних органів, в провадженні яких перебувало вищевказане кримінальне провадження. Втім, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», передбачено, що для відшкодування державою шкоди, завданої вищевказаними особами, необхідно, щоб рішення, дії або бездіяльність були незаконними.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції вказував на те, що позивач не надала доказів неправомірності дій слідчих, не довела наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями чи бездіяльністю слідчих та наслідками.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: С.Ю. Колосовський

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 28 вересня 2022 року