Справа № 347/2470/21
Провадження № 22-ц/4808/900/22
Головуючий у 1 інстанції КІЦУЛА Ю. С.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.,

за участю секретаря Шандалович В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду, ухвалене суддею Кіцулою Ю.С. 5 травня 2022 року в м. Косові,повний текст якого виготовлено 9 травня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання поширеної інформації недостовірною, стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання поширеної інформації недостовірною, стягнення моральної шкоди в розмірі 100000 гривень.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що більше 10 років працює в НПП «Гуцульщина» на посаді інспектора з охорони природно-заповідного фонду, а також займається журналістською діяльністю та є членом Національної спілки журналістів України.

По сусідству з ним проживає ОСОБА_2 , його родичка, з якою вони перебувають в неприязних, недобросусідських відносинах впродовж багатьох років. Відповідач разом із своїм сином ОСОБА_3 протягом багатьох років постійно пише в різні служби та державні установи неправдиву інформацію та наклепи на його сім`ю. Так, в 2011 році ОСОБА_3 звертався до Генерального прокурора, Міністерства екології та природних ресурсів України, в Державну екологічну службу України та стверджував, що позивач ( ОСОБА_1 ) самовільно захопив велику частину лісу в парку по АДРЕСА_1 без наявних документів та без погодження з органами місцевого самоврядування. За результатами вказаних звернень відповідними органами ОСОБА_3 було надано вичерпну відповідь про відсутність порушень з боку ОСОБА_1 . Однак у жовтні 2019 року мати ОСОБА_3 - відповідач ОСОБА_2 звернулася з аналогічною заявою до Президента України, Міністерства екології та захисту довкілля України, прокурора Івано-Франківської області, начальника Косівського РВП ГУНП, прокурора Коломийської міжрайонної прокуратури. У своїх заявах ОСОБА_2 вказує, що позивач ( ОСОБА_1 ) самовільно захопив велику частину лісу в Національному природному парку «Гуцульщина» та вирубав ліс, а саме канадський дуб, без погодження з органами місцевого самоврядування та без дозвільних документів. З аналогічною заявою ОСОБА_2 зверталася 06.09.2021 року до голови Косівського ОТГ Плосконоса Ю.О., в якій знову ж стверджувала про самовільне захоплення ОСОБА_1 земельної ділянки.

На переконання позивача, вказана в неодноразових заявах інформація ОСОБА_2 є брехливою, такою, що не відповідає дійсності, та принижує його честь, гідність як людини і громадянина, а також як журналіста. Поширена в заявах ОСОБА_2 інформація завдає позивачу тяжких моральних страждань, оскільки він ніколи не порушував законодавства і жодного лісу не вирубував. Переконаний, що написана ОСОБА_2 негативна інформація в брутальній та принизливій формі була умисно поширена та доведена невизначеному колу осіб, а тому підлягає визнанню недостовірною.

Рішенням Косівського районного суду від 05 травня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного дослідження обставин справи.

На його думку суд дійшов помилкового висновку, що заяви ОСОБА_2 є способом реалізації права на звернення і будь-яких фактичних даних не містять. Стверджує, що маючи офіційні відповіді від органів прокуратури, Міністерства екології та природних ресурсів, до яких зверталася ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 про те, що земельна ділянка не захоплена самовільно, а незаконна вирубка лісу не підтверджена, усвідомлюючи, що її чергова заява носить неправдивий характер і інформацію, ОСОБА_2 умисно, щоб принизити його та поширити про нього неправдиві відомості, звернулася із брехливою аналогічною заявою вже до нової посадової особи - голови Косівської ОТГ, до компетенції якого взагалі не входить розгляд зазначених питань, і який доручив розгляд заяви керівництву НПП «Гуцульщина», в якому апелянт працює понад 10 років, і до його посадових обов`язків входить охорона цілісності лісу та тваринного світу. Стверджує, що це зроблено з однією метою - щоб принизити його честь і гідність, ділову репутацію, поширюючи щодо нього завідомо неправдиву інформацію.

Наголошує, що він вже більше 10 років займається журналістською діяльністю, є членом Національної спілки журналістів України, постійно друкує свої дописи у ЗМІ і основна його мета - це збереження природно-заповідного фонду наших лісів. Вважає, що умисно написані брехливі заяви ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 не тільки принизили його честь, гідність та ділову репутацію, а й перешкоджають його журналістській діяльності.

Із зазначених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить відмовити в апеляційній скарзі та залишити рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що вона не намагалась в своїх заявах принизити честь та гідність позивача, а як громадянин України звернулась із заявою до органів виконавчої влади про встановлення законності передачі земельної ділянки та будівництва кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 », добудови до нього, й отримала відповідь від 28 жовтня 2021 року за підписом Юрія Плосконоса , у якій встановлено, що добудова кафе-бару була проведена самовільно з відхиленням від проектної документації, за дане порушення ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності та винесено припис. Дана територія знаходиться в лісовому масиві, а тому подальшою перевіркою буде встановлено, чи вказана самовільна прибудова була побудована на вільній земельній ділянці і чи на даному місці не було вирубано дерева для подальшого будівництва. Вважає, що у даному випадку мала місце реалізація нею права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Сторони у засідання апеляційного суду не з`явились, хоча належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно копії листа Прокуратури Івано-Франківської області від 19.07.2011 року №52-37-11 ОСОБА_1 було повідомлено про результати звернення ОСОБА_3 з приводу незаконного будівництва ОСОБА_1 « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на території НПП «Гуцульщина» (а.с. 6, 26).

Відповідно до копії заяви, зареєстрованої 28.10.2019 року, ОСОБА_2 зверталася до Президента України, Міністерства екології та захисту довкілля України, прокурора Івано-Франківської області, начальника Косівського ВП ГУНП, прокурора Коломийської міжрайонної прокуратури щодо самовільного захоплення земельної ділянки та самовільного будівництва в НПП «Гуцульщина» (а.с. 7, 27).

За змістом копії листа-відповіді від 29.10.2021 року №2128 міського голови Косівської міської ради Косівського району Плосконоса Ю. з приводу скарги ОСОБА_2 ОСОБА_1 рекомендовано звернутися до суду для вирішення цивільно-правового спору (а.с. 9, 30).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач скористалась своїм правом на звернення громадян та просила провести перевірку вказаних нею у заяві фактів. Також суд дійшов переконання про неспроможність доводів позивача в тій частині, що поширена ОСОБА_2 інформація була здійснена в принизливій та брутальній формі, оскільки будь-яких доказів вживання образливих, лайливих слів чи порівнянь, перебільшень тощо в заявах ОСОБА_2 немає. Суд вважає, що в даному випадку заяви ОСОБА_2 є способом реалізації права на звернення, і фактичних даних не містять. У поданих заявах містяться особисті оціночні судження заявника без наведення дати, часу, місця вчинення описаних в заяві дій ОСОБА_1 , не містять фактичних доказів захоплення ОСОБА_1 земельних ділянок, їх кількості, із точним зазначенням місця розташування тощо.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно вимог ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Як зазначено в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації (п. 9 даної Постанови).

Відповідно до ст. 7 Загальної декларації прав людини всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом.

Загальна декларація прав людини у статті 8 гарантує право кожної людини на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Згідно п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Водночас, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Пункт 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначає, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

До подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах: від 21 березня 2019 року у справі №727/5418/17 (провадження №61-4388св18); від 10 червня 2019 року у справі №310/5745/16-ц (провадження №61-40572св18); від 02 вересня 2020 року у справі №554/10962/16-ц (провадження №61-44796св18) та інших.

У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» вказано, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів слід також враховувати висновки, викладені у рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року №8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої іншими особами порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь і гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Також зазначено, що межі допустимої інформації щодо посадових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то вони повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. (Рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року №8-рп/2003 у справі за конституційним зверненням про офіційне тлумачення положення ч. 1 ст. 7 ЦК Української РСР).

Європейський суд з прав людини у справі «Сірик проти України» від 31.03.2011 року вказав, що згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію.

Разом з тим наявність у зверненні до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей чи в разі встановлення, що таке звернення було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, настає відповідальність, передбачена законодавством України.

Зокрема, КК України встановлює кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду, прокурору, слідчому або органу дізнання про вчинення злочину (стаття 383).

Судом першої інстанції встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що відповідач ОСОБА_2 двічі зверталася з аналогічними по змісту заявами з приводу самовільного захоплення (позивачем) ОСОБА_1 частини земельної ділянки, що знаходиться в національному природному парку «Гуцульщина». Вказані заяви були адресовані в 2019 році Президенту України, Міністерству екології та захисту довкілля України, прокурору Івано-Франківської області, начальнику Косівського ВП ГУНП, прокурору Коломийської міжрайонної прокуратури, а в 2021 році - голові Косівської ОТГ Плосконосу Ю.О.

Проаналізувавши зміст вказаних звернень, суд дійшов вірного висновку, що відповідач скористалась своїм правом на звернення громадян та просила провести перевірку вказаних нею фактів.

Також суд правильно вважав безпідставними доводи позивача в тій частині, що поширена ОСОБА_2 інформація була здійснена в принизливій та брутальній формі, оскільки будь-яких доказів вживання образливих, лайливих слів чи порівнянь, перебільшень тощо в таких заявах немає.

Таким чином апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду, що заяви ОСОБА_2 є способом реалізації права на звернення, і будь-яких фактичних даних не містять, адже у поданих заявах містяться особисті оціночні судження заявника без наведення фактичних даних: дати, часу, місця вчинення описаних в заяві дій ОСОБА_1 , не міститься доказів захоплення ОСОБА_1 земельних ділянок, їх кількості, із точним зазначенням місця розташування тощо.

Що стосується зазначених в позовній заяві та в апеляційній скарзі тверджень позивача, що відповідач хотіла принизити його перед колегами по роботі, то такі доводи є безпідставними. Як вбачається з двох поданих заяв ОСОБА_2 , такі вона надсилала не за місцем роботи позивача, а до уповноважених на її думку осіб та органів, які можуть провести відповідну перевірку викладених нею відомостей.

Отже, позивачем не доведено, що ОСОБА_2 своїм зверненням переслідували мету - приниження честі і гідності, ділової репутації позивача.

Щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 гривень, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У відповідності з п. 3 ч. 2 цієї статті моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Позивач має навести у заяві, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується (постанова Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Тобто, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

При цьому під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Враховуючи вказані норми закону та роз`яснення, суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що у позовній заяві не зазначено в чому саме полягали моральні страждання позивача, як і не вказано яким чином позивач оцінив завдані йому моральні страждання саме в розмірі 100000 гривень. Позивачем не надано доказів, які б підтверджували характер порушення його прав, доказів на підтвердження його моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв`язків.

При цьому, оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання поширеної інформації недостовірною, то відповідно дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, враховуючи, що такі вимоги є похідними від вимог про захист честі, гідності та ділової репутації.

Доводи апеляційної правильності висновків суду не спростовують та не дають підстав зміни чи скасування судового рішення по справі.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Косівського районного суду від 5 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський

Повний текст постанови складено 23 вересня 2022 року.