Дата документу 27.09.2022
Справа № 334/1690/21
Провадження № 2/334/271/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2022 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Філіпової І. М.,

за участю секретаря Трегуб Т. В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача Шевченка А. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, Прокуратури Запорізької області, Міністерства внутрішніх справ про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

10.03.2021 року ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, Прокуратури Запорізької області, Міністерства внутрішніх справ про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду при досудовому розслідуванні кримінального провадження відносно позивача за ч. 2 ст. 125 КК України, у розмірі 78 314 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що щодо позивача було розпочато досудове розслідування за ч. 2 ст. 125 КК України, оскільки 02.08.2007 року приблизно о 17 год., вона нібито маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, перебуваючи у приміщенні будинку АДРЕСА_1 , в ході конфлікту завдала тілесних ушкоджень ОСОБА_4

18.12.2014 року вироком суду було виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення. Вироком Апеляційного суду Запорізької області від 27.11.2015 року було скасовано вирок від 18.12.2014 року та позивачку визнано винною у вчиненні кримінального прав порушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було задоволено касаційну скаргу, вирок від 27.11.2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13.03.2018 року вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2014 року було залишено без змін.

Протягом вказаного періоду часу позивач була вимушена доказувати свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення, вона постійно перебувала у напрузі, відчувала себе безпорадною, переживала душевні хвилювання щодо незаконного її притягнення до кримінальної відповідальності.

Позивачем зроблено розрахунок моральної шкоди у відповідності до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду» за період з січня 2015 року по лютий 2018 року. Загальний розмір моральної шкоди складає 78314,00 грн.

15.04.2021 року від представника Міністерства внутрішніх справ надійшов відзив на позовну заяву, у задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі. Міністерство внутрішніх справ є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах забезпечення прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг; захисту державного кордону і охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні; цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно рятувальних служб, а також гідрометрологічної діяльності; міграції, у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших осіб. Крім того, з набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію» від 07.11.2015 року втратив чинність Закон України «Про міліцію» та постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року №730 було прийнято рішення про ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ як юридичних осіб публічного права, у тому числі Запорізького міського управління Головного управління Мінстества внутрішніх справ України в запорізькій області та Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, яке проводило досудове розслідування у кримінальному провадженні відносно позивача. При цьому МВС України не є правонаступником вказаних органів внутрішніх справ та не може відповідати за дії інших юридичних осіб.

19.04.2021 року від представника Запорізької обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву. Відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, тому незаконне засудження позивача починається 27.11.2015 року з дня винесення вироку Апеляційним судом Запорізької області та закінчується 07.06.2016 року, прийняттям постанови касаційною інстанцією про скасування вироку від 27.11.2015 року. Тобто період, коли позивач перебувала під незаконним засудженням становить 6 місяців 10 днів, а заявлено позивачем сума на відшкодування моральної шкоди є безпідставно завищена та недоведена належними доказами.

05.05.2021 року від Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області надійшов відзив на позовну заяву, просить у задоволені позову відмовити у повному обсязі. Позивач визначає відповідачем Державу Україна в особі Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області. Проте Головне управління не може відшкодувати шкоду, завдану незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, оскільки у територіальних органах ДКСУ рахунки щодо відшкодування такої шкоди не відкриваються і відповідно видатки на вказані цілі не передбачено. Відповідні рахунки відкриваються саме у Державній казначейській службі, яка є окремою юридичною особою. Крім того, в описовій частині позову відповідачем вказана Державна казначейська служба України, а у прохальній частині позовної заяви Державне казначейство України, яке припинено як юридичну особу. Також позивачам помилково ототожнено поняття Держава Україна та орган Казначейства. Державна казначейська служба України є учасником судового процесу по справах про відшкодування шкоди лише у зв`язку з тим, що здійснює виконання судових рішень по таких справах. Позивачем також не надано жодного судового документу, яким було б визнано протиправність дій правоохоронного органу, яким завдано шкоду, позовна заява належним чином необґрунтована, тому задоволенню не підлягає.

04.10.2021 року позивачем було подано уточнену позовну заяву, в якій позивач просить моральну шкоду за період з квітня 2010 року по лютий 2018 року на загальну суму 139 551,00 грн. Зміна періоду стягнення обґрунтована тим, що 18.03.2010 року відносно позивача була порушена кримінальна справа №3651001.

Ухвалою суду від 04.11.2021 року було прийнято до розгляду уточнену позовну заяву від 04.10.2021 року.

31.12.2021 року представником відповідачів Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області подано відзив на уточнену позовну заяву.

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали у повному обсязі, просили задовольнити.

Представник прокуратури Запорізької області позов визнав частково, за період 6 місяців 10 днів з посиланням на обставини викладені у відзиві.

Представник Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області проти позову заперечувала, просила відмовити з мотивів викладених у відзиві.

Представник Міністерства внутрішніх справ у судове засідання не з`явився, 21.09.2022 року через електронну пошту суду надіслав заяву про розгляд справи за його відсутністю, відзив на позовну заяву надав.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 18.03.2010 року було розпочато кримінальну справу №3651001 відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122 КК України.

Відповідно до копії протоколу допиту підозрюваної від 18.11.2010 року ОСОБА_1 було допитано у якості підозрюваної у кримінальній справі №3651001.

Постановою слідчого СВ Ленінського РВ ЗГУ УМВС України у Запорізькій області 18.11.2010 року підозрюваній ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд.

29.03.2012 року у кримінальній справі №3651001 було складено обвинувальний висновок відносно ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя №334/3770/14-к від 18.12.2014 року ОСОБА_1 , обвинувачену у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.

Вироком Апеляційного суду Запорізької області від 27.11.2015 року вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2014 року було скасовано, ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.06.2016 року вирок Апеляційного суду Запорізької обалсті від 27.11.2015 року щодо ОСОБА_1 було скасовано та призначено новий розглдя у апеляційній інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13.03.2018 року вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2014 року відносно ОСОБА_1 залишено без змін.

До судового засідання позивачем було подано письмові пояснення від 22.09.2022 року з додатком на 107 аркушах, проте вказані докази були повернуті позивачеві, оскільки подані з пропуском строків, передбачених ст. 83 ЦПК України. Підготовче судове засідання було закрито 04.11.2021 року, а неналежне виконання адвокатом своїх повноважень не є поважною причиною подання доказів після початку розгляду справи по суті.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).

Статтею 1 Закону передбачено, що відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру

у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

У наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України від 01 грудня 1994 року № 266/94 ВР, виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 цього Закону).

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 (частина перша статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, § 62).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.

Позивачем було здійснено розрахунок моральної шкоди виходячи з мінімального розміру заробітної плати в Україні починаючи з квітня 2010 року по березень 2018 року на загальну суму 139 551,00 грн. Відповідачами заперечень щодо вказаного розрахунку не надавалося. Представник прокуратури Запорізької області не погоджувався з періодом, за який зроблено позивачем розрахунок, оскільки вважає, що незаконне засудження відбулося після винесення обвинувального вироку Апеляційним судом Запорізької області та закінчилося скасуванням касаційною інстанцією вказаного вироку 07.06.2016 року.

Проте суд не погоджується з вказаними висновками, оскільки кримінальне провадження відносно позивача розпочалося 18.03.2010 року, а вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2014 року, яким було встановлено невинуватість ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, набрав законної сили 13.03.2018 року. Тобто у весь цей період позивач перебувала у стані невизначеності, була зобов`язана доводити свою невинуватість у судових органах. Хоча ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.06.2016 року і було скасовано обвинувальний вирок відносно ОСОБА_1 , питання про винуватість або невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення не було прийнято, оскільки справа була направлена на новий розгляд.

У постанові Верховного Суду від 02.06.2021 року №215/340/18 зазначено, що суд визнає необґрунтованими доводи касаційної скарги, що закриття кримінального провадження відносно позивача у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення і ненадання доказів існування моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру становить достатню справедливу сатисфакцію в частині відшкодування моральних страждань, яких зазнав позивач від утиску його прав під час досудового розслідування, оскільки наведене не відповідає положенням Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зокрема, закріпленому у пункті 2 частини першої статті 2 цього Закону праву на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом у разі закриття кримінального провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Сам факт перебування позивача під слідством та судом, закриття кримінального провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати є достатньою підставою для отримання компенсації від держави у порядку Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Позивач просить стягнути моральну шкоду у мінімальному розмірі передбаченому законом, тому на думку суду достатньо встановлення факту перебування позивача під слідством та судом, яка закінчилося визнання позивача невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Міністерство внутрішніх справ України (дії посадової особи якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16).

Враховуючи вище зазначене, суд вважає необхідним задовольнити позивача у повному обсязі до Держави Україна, не вказуючи у резолютивній частині рішення відомостей про суб`єкта його виконання.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 259, 263, 264, 265 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, Прокуратури Запорізької області, Міністерства внутрішніх справ про відшкодування моральної шкоди задовольнити.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 139 551 грн 00 коп.

Апеляційна скарга може бути подана до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Проголошення повного тексту рішення 29.09.2022 року о 14 год. 00 хв.

Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, , юридична адреса: м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6;

Відповідач: Держава Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, , юридична адреса: и. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 168.

Відповідач: Прокуратору Запорізької області, , юридична адреса: м. Запоріжжя, вул. О. Матросова, буд. 29А;

Відповідач: Міністерство внутрішніх справ України, , юридична адреса: м. Київ, вул. Богомольця, буд. 10.

Суддя: Філіпова І. М.