Справа №443/808/22
Провадження №2/443/564/22
РІШЕННЯ

іменем України

26 вересня 2022 рокуЖидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

за участю секретаря судових засідань Кушнір М.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Журавльової Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Жидачеві за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до Жидачівського районного суду Львівської області із позовом, у якому просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування поданого позову покликається на те, що відповідач по справі є її колишнім чоловіком, шлюб з яким вона розірвала 16.08.2021 року. За час перебування у шлюбі у них народилося троє дітей: син ОСОБА_3 , 1983 року народження; син ОСОБА_4 , 1986 року народження; син ОСОБА_5 , 1989 року народження. Зазначає, що їхня сім`я проживала у будинку її батьків, який розташований у с.Сулятичі, Стрийського району, а тому вони вирішили купити квартиру в м.Стрий для проживання їхнього старшого сина ОСОБА_3 . На купівлю квартири, вони з відповідачем витратили спільні кошти подружжя та 12.10.2013 року вони купили трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 . В даній квартирі вони провели ремонт, купили меблі, але замість того, щоб в квартиру пішов жити син, відповідач сам зайняв квартиру і не дав згоди на проживання в ній сина із сім`єю. Відповідач почав віддалятися від сім`ї, не жив інтересами сім`ї, а коли приїжджав у с.Сулятичі то влаштовував сварки, дебоші, бійки. Стверджує, що вже більше як два роки відповідач не проживає у її житловому будинку, не сплачує комунальних витрат, не приймає жодної участі у проведенні поточних ремонтів. Відповідач був зареєстрований у її житловому будинку як член сім`ї, однак більше трьох років тому відповідач забрав свої речі та пішов із сім`ї з власної ініціативи. Жодної поважної причини свого не проживання відповідач немає. Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає, а тому вона змушена звертатися до суду із даним позовом.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 09.08.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, із викликом сторін.

23.08.2022 року відповідачем подано відзив на позов, згідно якого ввжає, що суд повинен дану справу провадженням закрити, мотивуючи тим, що у своїй позовній заяві позивач зазначила, що більше як два роки він не проживає у її житловому будинку, а тому на підставі ч.2 ст.405 ЦК України він втратив право на користування житлом, однак це не відповідає дійсності. Відсутність його за місце реєстрації понад один рік зобов`язана довести у суді позивачка. На підтвердження цього позивачка долучила два акти, а саме від 01.06.2022 №82 та від 05.07.2022 №91, тобто у позивачки виникне право на звернення до суду з аналогічним позовом тільки після 01.06.2023 року.

13.09.2022 року позивачем подано відповідь на відзив, згідно якого вважає, що її позов про визнання ОСОБА_2 є підставний та законний. Її твердження про те, що відповідач не проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 понад два роки доводить сам відповідач у своїй заяві про розірвання шлюбу, яку він подав до Жидачівського районного суду Львівської області у березні 2021 року. У своїй позовній заяві про розірвання шлюбу відповідач зазначав, що подружнім життям вони не живуть, тобто стали чужими людьми і спільне життя у них не склалось. У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що фактично проживає у АДРЕСА_3 , а зареєстрований у с.Сулятичі Стрийського району, Львівської області.

26.09.2022 року позивачем через канцелярію суду подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, а саме актів обстеження матеріально-побутових умов №82 від 01.06.2022, №91 від 05.07.2022, №111 від 30.08.2022, та №119 від 23.09.2022, та клопотання про допит в судовому засіданні свідків.

Протокольною ухвалою суду від 26.09.2022 клопотання позивача задоволено.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позов підтримали, з мотивів викладених у позовній заяві. Просили позов задоволити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, клопотання про проведення судового засідання без його участі не надходило, та не повідомив суд про причину неявки, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи.

У зв`язку з цим суд визнає причини неявки відповідача неповажними та вважає, що справу можливо слухати у його відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін.

Заслухавши вступне позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено наступні обставини.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 251868252 від 08.04.2021 року (а.с.12), житловий будинок АДРЕСА_1 на праві приватної власності (1/1 частка) належить ОСОБА_1 (а.с.12).

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб №92 від 05.07.2022 року виданої Журавнеською селищною радою Стрийського району Львівської області, до складу сім`ї/зареєстровані входять: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 власник/наймач; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мати; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , син; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , чоловік з приміткою про те, що зареєстрований, але фактично не проживає з березня 2020 року (а.с.7).

Рішенням Жидачівсього районного суду Львівської області від 16.08.2021 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.13-14).

Як вбачається з актів обстеження матеріально-побутових умов №82 від 01.06.2022, №91 від 05.07.2022, №111 від 30.08.2022, та №119 від 23.09.2022 (а.с.31-32, 33-34, 35-36, 37-38), які підписані комісією в складі: старости ОСОБА_7 , упововажений представник сім`ї ОСОБА_1 ; депутат селищної ради ОСОБА_8 , ОСОБА_2 колишній чоловік не проживає за місцем реєстрації у житловому будинку АДРЕСА_1 з березня 2020 року.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні дала покази про те, що являється сусідкою ОСОБА_1 . Чоловік ОСОБА_1 більше двох років не проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 , не приїжджає, він живе у м.Стрий.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні дала покази про те, що являється сусідкою позивачки. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Більше двох років вона його не бачила, він там не проживає та його речей вона не бачила.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні дав покази про те, що сторони по справі є його батьками. Батьки розлучились, та близько трьох років батьки не проживають разом. Батько проживає у м.Стрий, та не навідується у с.Сулятичі.

Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні дав покази про те, що сторони по справі є його батьками. Батьки близько трьох років не проживають разом, вони розлучились. Батькові жодних перешкод у проживанні у житловому будинку у с.Сулятичі не чиниться.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні дала покази про те, що є племінницею ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 є її опікуном. ОСОБА_2 не проживає у с.Сулятичі більше двох років.

Вирішуючи даний спір суд виходить з такого.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як передбачено приписами ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до положень ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Одночасно, статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

Згідно ч.ч.2,3 ст.64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін (ч.1 ст.162 ЖК України).

Таким чином, з аналізу вищевказаних норм Закону вбачається, що член сім`ї власника житла (колишній член сім`ї), зберігає право на користування ним у разі проживання у житлі або відсутності з поважних причин, а також зобов`язаний нести витрати по утриманню житла.

Відповідно ч.1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Як передбачено п.п.4 п.18 Розділу «Реєстрація місця проживання» Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою КМУ від 02.03.2016р. №207, для реєстрації місця проживання особа або її представник подає документи, що підтверджують право на проживання в житлі.

Отже реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін.

Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Суду не надано жодних доказів про поважність причин не проживання відповідача у згаданому будинку.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Приписами частини 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

Таким чином, враховуючи той факт, що відповідач перестав бути членом сім`ї власника житлового будинку АДРЕСА_1 , яким є позивач, понад один рік не проживає у вказаному будинку, обов`язки по утриманню житла не здійснює, жодних доказів на спростування доводів позивача відповідачем не надано, суд вважає, що відповідача слід визнати таким, що втратив право користування вказаним житлом.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов задоволити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 28 вересня 2022 року.

Головуючий суддя С.І. Сливка