Справа №203/1871/22
Провадження 2о/932/72/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2022 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Цитульського В.І.

за участю секретаря: Дубовик К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа фізична особа-підприємець ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту припинення трудових відносин,

встановив:

Заявник звернувся до суду з заявою, в якій просить суд встановити факт припинення трудових відносин з 03 жовтня 2013 року між ним та ФОП ОСОБА_2 на підставі ст. 38 КЗпП в звязку з неможливістю продовження роботи, а саме через переїзд на нове місце проживання з окупованої території.

Стислий виклад позиції заявника.

З 03 серпня 2013 року по 03 жовтня 2013 року він працював на посаді інженера-програміста у ФОП ОСОБА_2 . Згодом в районі розташування ФОП розпочалися бойові дії і його робота була припинена. 03 травня 2022 року він разом з сім`єю був вимушений переїхати о міста Дніпро і став на облік як внутрішньо-переміщена особа,. З 10 травня 2022 року виникла можливість стати на облік до служби зайнятості, а згодом влаштуватися на роботу, однак для цього необхідно внести запис про звільнення з посади інженера програміста у ФОП ОСОБА_2 .

Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2022 року цивільну справу направлено до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська.

Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2022 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду з викликом учасників справи до судового засідання.

06 вересня 2022 року заявник ОСОБА_1 подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просив задовольнити.

Ухвалою суду від 01 березня 2022 року відкрито провадження у справі.

Заінтересована особа у судове засідання не з`явилася, про дату час та місце розгляду справи повідомлена, причини не явки не повідомила.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Фактичні обставини встановлені судом.

Починаючи з 01 листопада 2013 року ОСОБА_1 працював у Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 , про що свідчить витяг з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З Донецької області, відбувалась евакуація населення, і він був змушений переїхати в м. Дніпро Дніпропетровської області, де був взятий на облік, як внутрішньо переміщена особа. На даний час виникла необхідність підтвердження факту припинення трудових відносин. Самостійно витребувати документи, зокрема наказ про звільнення, заявник позбавлений можливості, оскільки Відповідно до Указу Президента України від 14 листопада 2014 року № 875/2014 «Про рішення ради національної безпеки і оборони України від 04 листопада 2014 року «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» (зі змінами), УДППЗ «Укрпошта» не здійснюється пересилання пошти на окремі території Донецької та Луганської областей.

Відповідно до довідки від 09 травня 2022 №1241- ОСОБА_1 взятий на облік, як внутрішньо переміщена особа.

Норми права застосовані судом.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, з 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану (Указ Президента України №64/2022 від 24.02.2022).

В подальшому воєнний стан продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб Указом Президента України №133/2022 від 14.03.2022, з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб Указом Президента України №259/2022, з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб Указом Президента України №341/2022 від 17 травня 2022 р.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» м. Горлівка Донецької області є тимчасово окупованою територією. Тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Україна зобов`язується підтримувати і забезпечувати економічні, фінансові, політичні, соціальні, інформаційні, культурні та інші зв`язки з громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Згідно ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом

Аналогічні положення містяться в Європейській соціальній хартії (переглянута) від 03.05 1996 (ратифікована Україною 14.09.2006).

Так, ст. 12 Хартії визначає що з метою забезпечення ефективного здійснення права на соціальне забезпечення Сторони зобов`язуються:1. започаткувати систему соціального забезпечення або підтримувати її функціонування; 2. підтримувати систему соціального забезпечення на задовільному рівні, принаймні на такому, який дорівнює рівню, необхідному для ратифікації Європейського кодексу соціального забезпечення; 3. докладати зусиль для поступового піднесення системи соціального забезпечення на більш високий рівень: 4. вживати заходів шляхом укладання відповідних двосторонніх і багатосторонніх угод або в інший спосіб і відповідно до умов, визначених у таких угодах, для забезпечення: а) рівності між їхніми власними громадянами та громадянами інших Сторін у тому, що стосується прав на соціальне забезпечення, включаючи збереження пільг, які надаються законодавством про соціальне забезпечення, незалежно від пересування захищених осіб по територіях держав Сторін; б) надання, збереження та поновлення прав на соціальне забезпечення такими засобами, як сумарний залік періодів страхування або роботи, що були здійснені за законодавством кожної зі Сторін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, тобто таким, що укладається на невизначений строк.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника згідно ст. ст. 38, 39 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

У відповідності до ст. 22 КЗпП України, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

У статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю.

Мотиви та висновки суду.

Так, факт того, що трудові правовідносини між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 фактично були підтверджуються відомостями, що містяться у Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Встановлення в судовому порядку факту припинення трудових відносин має юридичне значення для заявника, оскільки дозволить використати його право на працю та стати на облік в центр зайнятості. Іншої можливості встановити вказаний факт заявник не має.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що заявник позбавлений можливості зареєструвати у встановленому законом порядку припинення своїх трудових відносин з роботодавцем, а неприйняття по суті рішення у цій справі може вплинути на права заявника, тому з метою захисту його прав, суд дійшов висновків про необхідність задоволення заяви. Разом з тим, доказів з якого періоду припинені трудові відносини заявником не надано, а отже в цій частині вимоги заваленню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 263-265,293,315 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа фізична особа-підприємець ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту припинення трудових відносин задовольнити частково.

Встановити факт припинення трудових відносин між ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (код НОМЕР_1 ) на підставі ст. 38 КЗпП.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складений та проголошений 06 вересня 2022 року.

Суддя В.І. Цитульський