Дата документу 19.09.2022
Справа № 501/2332/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2022 року м. Чорноморськ Одеської області

Іллічівський міський суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Смирнова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Кочкіної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чорноморськ Одеської області цивільну справу № 501/2332/21

за позовною заявою ОСОБА_1 , місце реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_1

до

відповідача: ОСОБА_2 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , та фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 , яка діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_4 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3

третя особа: Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, місцезнаходження: Одеська область, м Чорноморськ, проспект Миру, буд. 33

предмет та підстави позову: про усунення перешкод в здійсненні прав власності на квартиру шляхом виселення та стягнення плати за користування житлом,

учасники справи не з`явилися.

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в здійсненні прав власності на квартиру шляхом виселення та стягнення плати за користування житлом(а.с. 2-9). Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_5 була власником кв. АДРЕСА_4 за свідоцтвом на право власності від 26.08.2003 року. З грудня 2001 року в зазначеній квартирі був зареєстрований її син ОСОБА_6 , який від 2009 року зареєстрував шлюб, та його дружина ОСОБА_7 вселилась як член сім`ї в вказану квартиру, залишаючись до дня подання позову зареєстрованою за адресою: кв. АДРЕСА_5 . та діти за фактом народженні були зареєстровані за місцем реєстрації батька ОСОБА_6 від ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 02.04.2019 року за справою»501/2010/18 було задоволено позов ОСОБА_5 про визнання дітей ОСОБА_8 , та ОСОБА_9 такими. що втратили право користування житловим приміщенням, та висе6ленню ОСОБА_2 разом з неповнолітніми з вказаної квартири. Одеській апеляційний суд скасував зазначене рішення суду, посилаючись на те, що давалась згода власника квартири.

Від ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом кв. АДРЕСА_4 , по отриманню свідоцтва про право на спадщину від 14.01.2021 року. Так як заявник не є членом сім`ї, згоди на вселення ОСОБА_2 та її дітей не надавав, ніяких зобов`язань перед ними не має, тому позивач змушений звернутись до суд, та просить суд:

Усунути перешкоди в здійсненні права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_4 шляхом визнання такими, що втратили право користування житлом та виселення з вказаної квартири ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 плату за користування квартирою АДРЕСА_4 в розмірі 5 500 грн. щомісяця, починаючи з 15.01.2021 року до дня фактичного звільнення нею разом з членами її сім`ї квартири АДРЕСА_4 .

Зобов`язати ОСОБА_2 самостійно вносити плату за комунальні послуги, що надаються за адресою квартири АДРЕСА_4 з 15.01.2021 року до дня фактичного звільнення нею разом з членами її сім`ї квартири АДРЕСА_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати.

Відповідач ОСОБА_2 надала відзив до суду, просила суд відмовити в задоволенні заявлених вимог (а.с. 68-75).

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Відповідач ОСОБА_2 надала відзив до суду, просила суд відмовити в задоволенні заявлених вимог (а.с. 68-75).

14.09.2021 року відповідач ОСОБА_2 надала до суду заяву про заперечення проти слухання справи у порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 107-108).

22.10.2021 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_10 надав до суду клопотання про прийняття доказів та заперечення на відзив (а.с. 113).

26.05.2022 року представник третьої особи - Лісіцина О. надала до суду висновок (а.с. 180-187)

27.06.2022 р. представник відповідача - ОСОБА_16 надав до суду заяву про те, що у зв`язку з призивом на військову службу не може представляти більше інтереси відповідача ОСОБА_2 (а.с. 197-198).

19.09.2022 року представник позивача ОСОБА_10 надав до суду заяву про розгляд справи без участі, позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов (а.с. 208).

19.09.2022 року відповідач ОСОБА_2 надала до суду заяву про слухання справити без її участі, заперечувала проти заявлених вимог (а.с. 209).

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 29.07.2021 р. відкрито провадження та справу призначено до розгляду у спрощеному порядку (а.с. 56).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 15.09.2021 р. заяву відповідача про перехід з спрощеного провадження до загального - задоволено (а.с. 110).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 15.09.2021 р. підготовче судове засідання закрито (а.с. 161).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 10.02.2022 р. заяву відповідача про перехід з спрощеного провадження до загального - задоволено (а.с. 110).

Судом на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 була власником кв. АДРЕСА_4 , за свідоцтвом про право власності на майно від 26.08.2003 року (а.с. 10-13).

Відповідно свідоцтва права на спадщину за заповітом від 14.01.2021 року ОСОБА_1 прийняв спадщину після померлої ОСОБА_5 у вигляді кв. АДРЕСА_4 (а.с. 14-15).

Згідно свідоцтва про шлюб, ОСОБА_6 уклав з ОСОБА_12 від 24.07.2009 року шлюб та дружина змінили прізвище на ОСОБА_13 (а.с. 16).

Відповідно свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 17).

Згідно свідоцтва про народження, серії НОМЕР_2 ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 18).

Відповідно свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_3 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 19).

Згідно довідки № 6254 від 27.08.2014 року за адресою: в кв. АДРЕСА_4 зареєстровано - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с. 20).

Відповідно довідки № 15-7075 від 16.07.2018 року за адресою: в кв. АДРЕСА_4 зареєстровано - ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с. 21).

Згідно довідки № 4416 від 28.07.2014 року за адресою: в кв. АДРЕСА_5 зареєстровано - одинадцять осіб, у тому числі ОСОБА_2 (а.с. 24).

Відповідно рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 02.04.2019 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в здійсненні прав власності на квартиру шляхом виселення - задоволено (а.с. 24-34).

Згідно постанови Одеського апеляційного суду від 11.02.2020 року апеляційну скаргу на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 02.04.2019 року - задоволено та рішення скасовано (а.с. 35-42).

Відповідно пропозиції від10.05.2021 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з пропозицією про укладення договору найму (оренди) житла (а.с. 44-48).

Згідно договору про надання професійної правничої допомоги позивач уклав договір з адвокатом (а.с. 49).

Постановою Верховного Суду від 03.02.2021 року по справі №501/2010/18 касаційну скаргу ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_14 залишено без задоволення, постанову Одеського апеляційного суду від 11.02.2020 року залишено без змін (а.с. 79-91).

Відповідно посвідчення серії НОМЕР_4 від 27.08.2014 року видано на ім`я ОСОБА_2 щодо державної соціальної допомоги на дитину - інваліда ОСОБА_4 (а.с. 95).

Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, зазначено, що за позивачем ОСОБА_1 зареєстровано нерухоме майно (а.с. 97-102).

Відповідно довідки про доходи, ОСОБА_2 працює на посаді кухара з 01.05.2019 року у ФОП ОСОБА_15 (а.с. 104).

Згідно консультаційного висновку з дослідженням рівня щомісячної орендної плати за довгострокову оренду квартири, від 01.10.22021 року зазначено про найбільш ймовірне значення вартості оренди - 5500 грн. в місяць. (а.с.118-146).

Відповідно висновку третьої особи Органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, зазначено про недоцільність виселення ОСОБА_2 та її малолітніх дітей з кв. АДРЕСА_4 (а.с. 181-187).

Згідно відповіді на запит № 8-473 від16.02.2022 року за адресою: АДРЕСА_4 зареєстровано осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с. 188).

Відповідно заяви ОСОБА_2 , 14.12.2021 року зазначено про те, що іншого житла у неї немає, та немає куди з дітьми виселятися (а.с. 190).

Відповідно довідки МУЖКГ за адресою: кв. АДРЕСА_4 станом на 01.05.2022 року заборгованості за послугами з управління будинком відсутні, та ОСОБА_2 здійснює оплату за комунальні послуги (а.с. 191).

V. Оцінка Суду.

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.

Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Разом з цим, згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач посилалися на те, що реєстрація відповідача фактично позбавляє його розпоряджатися своїм майном та порушено його конституційне право на житло.

У постанові Великої Палати Верховного Суду, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначено, що;

«спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжя, одному з яких - ОСОБА1 житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, належить на праві особистої приватної власності, а інший з подружжя - ОСОБА_2 вселився до цього будинку як член сім`ї власника і продовжує користуватися ним і після розірвання шлюбу з ОСОБА1 та припинення сімейних відносин, ще унеможливлює користування житлом його власницею - ОСОБА1 та малолітньою дитиною, яка залишилася проживати разом із матір`ю.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу, до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном, принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес», в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та. є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції»,

У постанові Великої Палати Верховного Суду від ІЗ жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження № 14-64цс20) вказано, що;

«у частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до частин 1 та 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні: підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст. 402, частини першої ст. 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими,

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181 цей 8).

Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору».

Судом встановлено, що виселення відповідача та її малолітніх дітей в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення прав малолітніх дітей та їх матері на житло, внаслідок яких останні можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі ОСОБА_2 на законних підставах вселилась в квартиру, що належить позивачці, постійно там проживає понад 10 років, і наявність реєстрації відповідача за іншим місцем, де остання не проживає, не може бути обставиною, яка скасовує законне право користування житловим приміщення, у якому проживають ОСОБА_2 , та її неповнолітні діти. Донька відповідача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , е особою із інвалідністю, іншого житла у дітей немає,, відповідач несе витрати по утриманню житла, сплачує комунальні послуги, про що свідчить відсутність заборгованості за їх сплату.

При вирішенні даної справи, встановлюючи баланс між інтересами, зареєстрованого у спірній квартирі ОСОБА_2 у збереженні житла та інтересами нового власника, оцінивши у сукупності з іншими доказами у справі доводи про те, що відповідач тривалий час проживає у квартирі, з`ясувавши зв`язок відповідача із спірною квартирою як із житлом, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, є не обґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтями ст.ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , що діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області про:

Усунення перешкод в здійсненні права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_4 шляхом визнання такими, що втратили право користування житлом та виселення з вказаної квартири ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

Стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 плату за користування квартирою АДРЕСА_4 в розмірі 5 500 грн. щомісяця, починаючи з 15.01.2021 року до дня фактичного звільнення нею разом з членами її сім`ї квартири АДРЕСА_4 ;

Зобов`язання ОСОБА_2 самостійно вносити плату за комунальні послуги, що надаються за адресою квартири АДРЕСА_4 з 15.01.2021 року до дня фактичного звільнення нею разом з членами її сім`ї квартири АДРЕСА_4 ;

Стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області В.В.Смирнов