Дата документу 21.09.2022 Справа № 336/5033/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/5033/20 Головуючий у 1 інстанції: Дмитрюк О.В.
Провадження № 22-ц/807/1119/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 вересня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С

Подліянової Г.С.

за участі секретаря: Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2021 року за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Петромихайлівське» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позову зазначено, що 26.05.2010р. він був прийнятий на роботу до ВАТ «Петромихайлівське» відповідно до наказу № 36 від 26.05.2010р. на посаду завідуючого автогаражу. 20.04.2011р. він був призначений на посаду головного інженера господарства відповідно до наказу № 26 від 20.04.2011р.

Згідно з наказом № 1 від 29.08.2013р. змінено організаційно-правову форму відповідача з 28.08.2013р. з відкритого акціонерного товариства на приватне, у зв`язку з чим ВАТ «Петромихайлівське» перетворено на ПрАТ «Петромихайлівське». 19.05.2020р. ПрАТ «Петромихайлівське» було реорганізовано в ТОВ «Петромихайлівське».

З 03.04.2020р. по 06.05.2020р. він перебував у тарифній основній щорічній відпустці, до роботи став 06.05.2020р., а з 13.05.2020р. у зв`язку з поганим самопочуттям йому було відкрито листок непрацездатності, про що позивач повідомив секретаря відповідача ОСОБА_2 . Листок непрацездатності був виданий з 13.05.2020р. по 22.05.2020р., який він надав відповідачу.
14.05.2020р., перебуваючи на лікарняному, на вимогу директора він був присутній на зборах, де вирішувались загальні потреби товариства у зв`язку із посівною компанією, на яких повідомив адміністрацію, що має намір піти на військову службу за контрактом. А 22.05.2020р. відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) № 85-РС від 22.05.2020р. він прийнятий на військову службу за контрактом та
призначений на посаду водія пожежного взводу військової частини. В цей же день, 22.05.2020р. ним був укладений контракт з Міністерством оборони України про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на 3 роки.

Про вказану обставину він повідомив відповідача в перший робочий день після лікарняного та надав копію Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22.05.2020р. № 119 та копію контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб солдатського складу від 22.05.2020р., про що свідчать відмітки про прийняття даних документів відповідачем з відповідним штампом про реєстрацію № НОМЕР_2 та датою 25.05.2020.
28.05.2020р. він дізнався про своє звільнення, отримавши трудову книжку по пошті, що підтверджується роздруківкою з офіційного сайту Укрпошти про вручення поштового відправлення зі штрих кодом № 342. Відповідно до запису в трудовій книжці, його було звільнено 12 травня 2020р. за прогул без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України згідно з наказом № 15-а від 12.05.2020р.

При цьому, на його картковий рахунок для отримання заробітної плати від ТОВ «Петромихайлівське» надійшли безготівкові кошти: зарахування заробітної плати та прирівняних до неї виплат за період з 01.05.2020р. по 01.06.2020р.: 22.05.2020р. сума 1813,37 грн. з призначенням платежу «перерахування з/п та інших виплат співробітникам «Петромихайлівське» та 26.05.2020р. сума 7062,23 грн. з аналогічним призначенням платежу.
Вважає, що його звільнення відбулося незаконно, оскільки в день звільнення він знаходився на робочому місці, що підтверджується записом обліку опломбування техніки по автогаражу, де проведений запис, що в день звільнення він заправляв автомобіль, а також показами свідків, які бачили його в день звільнення на роботі. Також вважає, що порушено порядок його звільнення: наказ про звільнення не вручено та з ним не ознайомлено, пояснення з приводу вміненого прогулу не відібрано, на засідання профспілкового комітету його не запрошено, в день звільнення розрахунок з ним не проведений та трудова книжка не видана.

Вказує, що 24.06.2020р. за його заявою ГУ Держпраці у Запорізькій області було проведено перевірку у вигляді інспекційного відвідування ТОВ «Петромихайлівське», за результатами якого складено акт № ЗП 9732/574/АВ від 24.06.2020р., яким встановлені всі вище наведені порушення.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив: визнати неправомірним наказ директора ПрАТ «Петромихайлівське» № 15-а від 12.05.2020р. про його звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП України; визнати його поновленим на роботі у ТОВ «Петромихайлівське» на посаді головного інженера з 12.05.2020р.; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.05.2020р. по день прийняття рішення судом; стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати за період з 12.05.2020р. по день прийняття судом рішення у даній справі; зобов`язати ТОВ «Петромихайлівське» зробити помісячне корегування персоніфікованих даних позивача на підставі стягнутих сум, а також подав заяву, в якій просить поновити строк на звернення до суду з позовом у зв`язку з поважністю причин пропуску строку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати повністю, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 , яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача в особі адвоката Мельнікова О.А., який заперечував проти скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши з метою перевірки доводів апеляційної скарги нові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного вмотивування.

Судом встановлено, що 26.05.2010р. ОСОБА_1 прийнятий на роботу до ВАТ «Петромихайлівське» на посаду завідуючого автогаражу відповідно до наказу № 36 від 26.05.2010р.
20.04.2011р. позивач наказом № 26 від 20.04.2011р. був призначений на посаду головного інженера господарства.

Відповідно до наказу № 1 від 29.08.2013р. ВАТ «Петромихайлівське» змінило організаційно-правову форму з відкритого товариства на приватне, тому було перейменовано з 28.08.2013р. в ПрАТ «Петромихайлівське».

19.05.2020р. ПрАТ «Петромихайлівське» було реорганізовано в ТОВ «Петромихайлівське».
Наказом ПрАТ «Петромихайлівське» № 35 від 12.05.2020р. було припинено трудовий договір з позивачем за прогул без поважних причин згідно з п.4 ст.40 КЗпП України.
Вказані обставини підтверджені копією трудової книжки позивача (а.с.9-10).

Звільненню позивача передували такі обставини. Так, 12.05.2020р. директором ПрАТ «Петромихайлівське» ОСОБА_4 на ім`я генерального директора ПрАТ «Петромихайлівське» була складена службова записка (а.с.58), відповідно до якої повідомлено про відсутність на робочому місці головного інженера ОСОБА_1 з 09.00 до 16.00 год. 12.05.2020р., який на телефонні дзвінки також не відповідає.

Наказом директора ПрАТ «Петромихайлівське» № 34 від 12.05.2020р. було створено комісію для відвідування позивача за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.59), якою актом про відвідування від 12.05.2020р. було засвідчено, що ОСОБА_1 з 09.00 до 16.00 год. за місцем проживання був відсутнім, на робочому місці також був відсутнім, на телефонні дзвінки не відповідав (а.с.60).

Згідно з актом про відвідування та вручення повідомлення-виклику від 12.05.2020р. (а.с.62) члени іншої комісії здійснили виїзд за місцем проживання ОСОБА_1 з метою запрошення (вручення повідомлення) прийняти участь на засіданні профспілкового комітету щодо вирішення питання про обрання відносно нього дисциплінарного покарання, проте за місцем проживання позивач був відсутнім.

Як вбачається з протоколу № 1 засідання профспілкового комітету ПрАТ «Петромихайлівське» від 12.05.2020 р. (а.с.64), на порядку денному ухвалили рішення про надання згоди на звільнення головного інженера ОСОБА_1 за п.4 ст.40 КЗпП України (у зв`язку з прогулом без поважних причин).

12.05.2020р. видано наказ № 15-а про звільнення позивача за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст.40КЗпП України з 12.05.2020р. (а.с.65).
14.05.2020р. було складено акт про те, що ОСОБА_1 відмовився від отримання трудової книжки, та одночасно позивачу було оголошено зміст наказу ПрАТ «Петромихайлівське» про звільнення за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин від 12.05.2020р. № 35, проте від підписання наказу позивач відмовився (а.с.66).
Суд вказував, що для з`ясування обставин справи судом були допитані свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які підтвердили відсутність ОСОБА_1 на роботі 12.05.2020р. та обставини, зафіксовані їх підписами у письмових документах.

Також судом були допитані й інші свідки, а саме, ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які на час звільнення позивача працювали на підприємстві. Проаналізувавши їх пояснення, суд підсумував, що ці свідки бачили на роботі ОСОБА_10 12.05.2020р. у проміжку часу з 07.00 до 10.00 год.

На підставі аналізу зібраних доказів судом констатовано, що протягом подальшого робочого часу, тобто з 10.00 до 16.00 год., знаходження позивача на роботі 12.05.2020р. жодним доказом не підтверджено, та, на думку суду, навпаки спростовано письмовими доказами у справі: службовою запискою директора ОСОБА_4 , наказом № 34 від 12.05.2020р. про створення комісії; актом про відвідування від 12.05.2020р.; зверненням ОСОБА_4 ; актом про відвідування та вручення повідомлення-виклику; протоколом № 1 засідання профспілкового комітету; наказом про припинення трудового договору № 15-а від 12.05.2020р.; актом про відмову від отримання трудової книжки; актом про відсутність позивача на робочому місці. А також поясненнями оператора АЗС ТОВ «Петромихайлівське» ОСОБА_11 , поясненнями інших вище перелічених свідків.

Суд зазначив, що докази, надані позивачем на обгрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням доказів відповідача, є недостатніми для задоволення його позову.При цьому, суд не знайшов й підстав для поновлення позивачу строків звернення до суду з цим позовом про поновлення на роботі, оскільки не встановив наявності об`єктивної неможливості подати позов до суду своєчасно (у місячний строк), тобто не встановив наявності поважних причин пропуску строку на 4 місяці.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд неправильно встановив обставини його звільнення, не проаналізувавши належним чином пояснення свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у сукупності із записом у журналі про опломбування технічного автогаражу та актом Головного управління Держпраці у Запорізькій області № ЗП 9732/574/АВ від 24.06.2020р.

Дослідивши матеріали справи в межах доводів скарги, колегія встановила наступні обставини.

З колективного договору підприємства «Петромихайлівське» на 2018-2022рр. встановлено, що на підприємстві встановлено 40-годинний робочий тиждень, а графік роботи визначено з понеділка по п`ятницю з 08.00 до 17.00 год. із перервою на відпочинок з 12.00 до 14.00 год. ( а.с. 87-90).

Згідно з посадовою інструкцією головного інженера, останній здійснює організаційно-технічне керівництво галуззю механізації в рослинництві та тваринництві; контроль роботи механізованих відділів, сільськогосподарських дільниць у галузі рослинництва та тваринництва, керує технічною службою. Головний інженер підпорядковується директору підприємства.

Вказана посадова інструкція головного інженера не містить визначення конкретного робочого місця. Не надано відповідачем і будь-якого наказу про закріплення конкретного

робочого місця за позивачем.

Отже, за своїми функціональними обов`язками позивач міг знаходитись у різних ділянках підприємства: конторі, де знаходився його кабінет, на бригаді, на полі, де знаходиться сільськогосподарська техніка, роботу та ремонт якої контролює позивач.

Ці обставини підтвердили також й деякі зі свідків, зокрема, безпосередній керівник позивача директор підприємства «Петромихайлівське» ОСОБА_4 .

Перевіривши ці доводи шляхом прослуховування запису фіксування судового засідання технічними засобами, у якому свідками надавались пояснення, колегія викладає їх пояснення у більшому обсязі, ніж лише узагальнений судом їх підсумок.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що 12.05.2020р. проводив культивацію на полі № 89. Десь о 09.15-09.20 до бригади приїхав головний інженер ОСОБА_1 , вказавши, що получив вказівку керівництва контролювати трактор, який виїхав після ремонту. В цей же день він бачив ОСОБА_1 на полі приблизно о 12.00 або 12.30 год.

На питання, де взагалі працює головний інженер (робоче місце) свідок ОСОБА_7 відповів, що він може бути й на майстерні, й на полі.

Свідок ОСОБА_2 пояснила, що працювала у підприємстві «Петромихайлівське» з 2003 по 2021 рік інженером з охорони праці. ОСОБА_1 як головний інженер мав посадові обов`язки контролювати справність техніки. 12.05.2020 вона бачила головного інженера ОСОБА_1 у конторі зранку, та о 10 годині він заходив до неї і вони шукали електронний рахунок, що відбувалось десь хвилин 20.

Свідок ОСОБА_8 пояснив, що працював механізатором у підприємстві «Петромихайлівське». 12.05.2020р. після отримання наряду на території двору підприємства приблизно о 08.20 год. бачив ОСОБА_1 , який оглядав сіялку. А після обіду десь о 14.30 год. свідок бачив ОСОБА_1 ще раз на території тракторної бригади, де просив у позивача штуцера.

Свідок ОСОБА_13 пояснив, що працював у підприємстві «Петромихайлівське» трактористом. 12.05.2020р. він о 09.00 год. приїхав на поле, куди напочатку десятої години приїхав ОСОБА_1 , та вони разом зробили три круги по полю з метою перевірки роботи трактора та сівалки, на якій щось було несправне.

Свідок ОСОБА_6 пояснив, що працював у підприємстві «Петромихайлівське» заступником, але не перетинався безпосередньо з ОСОБА_1 по роботі, оскільки він відповідав за комерційні питання, а позивач за технічні. ОСОБА_1 підпорядковувався безпосередньо директору, та свідок його не контролює. Зі слів директора ОСОБА_4 йому відомо, що останній шукав ОСОБА_1 весь день 12.05.2020р. Сам він не бачив позивача 12.05.2020, оскільки по роботі вони взагалі не перетинаються. При цьому свідок зазначив, що на щоранковому наряді ОСОБА_1 присутній постійно, а також, що 12.05.2020р. проблемний трактор та сівалка знаходились на бригаді.

Свідок підтвердив, що 12.05.2020р. він був включений до складу комісії для перевірки місцезнаходження ОСОБА_1 , та десь о 16.00 год. комісія відвідувала місце мешкання останнього, де його не виявила. Те, що ОСОБА_1 з 09.00 до 16.00 год. ніде не змогли знайти, знає лише зі слів, але особисто цього не перевіряв. Цю функцію було доручено комісії у складі 3-4 осіб, які мали знайти ОСОБА_1 . Зазначив, що, на- скільки йому відомо, 12.05.2020р. було засідання профкому, де надано згоду на звільнення

позивача.

ОСОБА_6 пояснив також, що 14.05.2020р. відбувалась нарада, на якій були присутні він, генеральний директор і директор ОСОБА_4 , а також було запрошено головного інженера ОСОБА_1 . Позивач, зайшовши до кабінету, одразу запитав, чому його було звільнено.

Свідок ОСОБА_4 пояснив, що з 01.06.2018р. обіймав посаду директора підприємства. В обов`язки ОСОБА_1 як головного інженера входило: слідкувати за роботою сільськогосподарської техніки, налагоджувати роботу тракторів та автомобілів, слідкувати за паливно-мастильними матеріалами та інше. 12.05.2020р. він викликав ОСОБА_1 на 09.00 год. для з`ясування планів щодо трактору «Джандір» та сівалки, які працювали не нормально. Але ОСОБА_1 не з`явився та на його телефонні дзвінки не відповідав. Оскільки ОСОБА_1 не було ані на робочому місці, ані на бригаді, була створена комісія для відвідування його за місцем проживання, де його не виявилось. Тому о 16.00 год. був складений акт відвідування та в цей же день звільнено позивача.

Свідок ОСОБА_4 зазначив, що 14.05.2020р. була нарада, на яку прийшов ОСОБА_1 , якому було надано для ознайомлення наказ про звільнення та трудову книжку, від чого він відмовився. Тому йому було направлено документи поштою.

Щодо робочого місця позивача свідок ОСОБА_4 пояснив, що у ОСОБА_1 в конторі є кабінет, але якщо мається необхідність ремонту сільськогосподарської техніки, то головний інженер повинен знаходитись за місцем її знаходження. Тобто переважно на

бригаді. Рішення про своє місцезнаходження він приймає самостійно, але має доповісти про це директору, що встановлено його посадовою інструкцією.

Свідок вказував, що 12.05.2020р. до 09.00 год. він не цікавився місцезнаходженням ОСОБА_1 , але о 09.00 год. став йому телефонувати, проте на його дзвінок позивач не відповів, в конторі та на бригаді не знаходився. Пояснив, що 12.05.2020р. він шукав ОСОБА_1 не цілий день, оскільки цілий день через посівну мотався по Петромихайлівці, та позивача ніде не зустрів. Тому ним була створена комісія, але о котрій годині він не пам`ятає, яка здійснила виїзд за місцем мешкання позивача (час не пам`ятає), у чому він також приймав участь. Оскільки ані на роботі, ані вдома позивача не виявилось, то він спрямував звернення до профкому про надання дозволу на звільнення позивача за прогул. На засіданні профкому прийнято рішення надати згоду на застосування дисциплінарного стягнення на розсуд адміністрації підприємства.

ОСОБА_4 вказував, що ОСОБА_1 з`явився на нараду 14.05.2020р., де йому повідомлено про звільнення, надано наказ та трудову книжку, від одержання яких позивач відмовився.

З аналізу вказаних пояснень свідків колегія у сукупності встановила, що 12.05.2020р. за часом, коли свідки бачили ОСОБА_1 в межах території підприємства, на яку поширюється виконання ним своїх посадових обов`язків, це було від самого ранку з 7.30 год. до 09.00 год. на заправці і в конторі, о 09.15-09.20 год. на бригаді, о 10.00-10.20 год. у конторі, о 12.00- 12.30 год. на полі, о 14.30 год. на території тракторної бригади. Презюмується, що решту часу до 14.30 год. він переміщався автомобілем, оскільки ці ділянки роботи є віддаленими одна від одної.

Оскільки робочий день встановлено за графіком до 17.00 год., то з 14.30 год., коли ОСОБА_1 працівники більше не бачили на роботі, до 17.00 год. кінця робочого дня не набігає три години, які за положеннями пункту 4 ч. 1 статті 40 КЗпП України дають підстави для визнання цього робочого дня прогулом.

Колегія вважає, що надані відповідачем документи не спростовують пояснень

свідків з огляду на наступне.

Практику застосування трудового законодавства про дисциплінарну відпо-відальність, зокрема, щодо розгляду відповідних трудових спорів, тривалий час визначає підхід, сформульований у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Зокрема, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Встановлено, що наказом № 34 від 12.05.2020р. директора ПрАТ «Петромихайлівське», у зв`язку з відсутністю на робочому місці головного інженера ОСОБА_1 з 09.00 по 16.00 год. створено комісію у складі ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_6 для відвідування працівника за його домашньою адресою, а за результатами відвідування наказано скласти акт до 16.30 год. ( а.с. 59).

Актом про відвідування, складеним вказаним складом комісії, зафіксовано, що ОСОБА_1 12.05.2020р. з 09.00 до 16.00 год. за місцем проживання був відсутній, на робочому місці був відсутній ( а.с. 60).

Згідно із службовою запискою, складеною директором ПрАТ «Петромихайлівське» ОСОБА_4 на ім`я Генерального директора ОСОБА_16 , 12.05.2020р. з 09.00 по 16.00 год. на робочому місці був відсутній головний інженер ОСОБА_1 ( а.с. 58).

За змістом вказаної службової записки, створена згідно з наказом комісія для відвідування ОСОБА_1 за місцем проживання встановила, що останнім скоєно прогул.

Таким чином, вбачається, що комісія взагалі нічого не з`ясовувала, а лише зі слів директора встановила, що ОСОБА_1 не було на роботі з 09.00 до 16.00 год., та лише вийшла додому до позивача до кінця робочого дня та не виявила його вдома.

Тобто, комісією не було встановлено достовірних обставин щодо місцезнаходження ОСОБА_1 протягом робочого дня 12.05.2020р.

Вказане підтверджується, зокрема, поясненнями свідка ОСОБА_6 , який вказував, що 12.05.2020р. він був включений до складу комісії для перевірки місцезнаходження ОСОБА_1 , та десь о 16.00 год. комісія відвідувала місце мешкання останнього, де його не виявила. Те, що ОСОБА_1 з 09.00 до 16.00 год. ніде не змогли знайти, знає лише зі слів, але особисто цього не перевіряв.

Статтею 149 КЗпП передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.
Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.
Разом з тим, саме на роботодавця покладається обов`язок доказування фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, з яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена провина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.
Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.
Разом з тим, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.
Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.
Але пояснення від ОСОБА_1 не відбирались в цей день, хоча саме останній міг в такому разі довести, де він знаходився протягом робочого дня 12.05.2020р., а роботодавець мав перевірити сповіщені ним факти, перевіркою яких в судовій справі встановлено, що прогулу з боку позивача допущено не було.
Проте, в цей же день, 12.05.2020р. директором ОСОБА_4 було спрямовано звернення до первинної профспілкової організації для узгодження звільнення позивача за прогул ( а.с. 61)

В матеріалах справи міститься Акт про відвідування та вручення повідомлення-виклику від 12.05.2020р., складений комісією у складі ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_14 , яка здійснила виїзд за місцем проживання ОСОБА_1 та встановила, що його там немає та на робочому місці він також відсутній, тому вручити або передати йому це повідомлення на засідання профкому не виявилось можливим ( а.с. 62).

Попри неповідомлення позивача, в цей же день відбулось засідання профкому, на якому вирішено про надання можливості керівництву обрати дисциплінарне покарання на його розсуд ( а.с. 63).

Відтак, порушено порядок звільнення працівника з огляду на те, що підставою звільнення було вчинення ним прогулу.

Так, Актом ЗП 9732/574/АВ інспекційного відвідування Головного управління Держпраці у Запорізькій області від 24.06.2020р. було встановлено, що роботодавцем порушено відносно позивача вимоги ч. 3 статті 43 КЗпП України ( а.с. 20).

Відповідно до ч. 3 статті 43 КЗпП України, подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатись у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд у межах строку, визначеного ч. 2 цієї статті ( 15 днів). У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин, подання може розглядатись за його відсутності.

Між тим, у цій справі встановлено, що відповідачем не надано будь-яких документів, що працівника ОСОБА_1 запрошено на засідання профкому ПрАТ «Петромихайлівське», а також відсутні дані про повідомлення працівника в самому протоколі засідання профкому.

Відповідач не заперечував, що засідання профкому відбулось у той же день, у якому, на думку відповідача, позивачем було допущено прогул, та актом комісії встановлено, що місцезнаходження позивача не встановлено, але вдома о 16.00 год. він не перебував, на робочому місце був відсутній.

У такій ситуації були порушені вимоги ч. 3 статті 43 КЗпП України та права позивача бути присутнім на засіданні профкому і обґрунтовувати незаконність подання роботодавця щодо надання згоди на його звільнення.

За вказаних обставин колегія вважає, що факт скоєння прогулу є недоведеним саме роботодавцем, а не працівником, як зазначив суд, так як за своїми трудовими облов`язками позивач може перебувати у кабінету, в межах території підприємства, а також на полях, де працює техніка. Відповідач, не відібравши у працівника пояснення, не запросивши його на засідання профкому, яке останній мав відкласти у разі неповідомлення працівника, не отримавши згоди саме на звільнення позивача, був звільнений за прогул, який жодним доказом не було підтверджено, оскільки складений комісією акт взагалі не встановлював його місцезнаходження та причини відсутності саме у кабінеті 12.05.2020р.

Отже, колегія вважає, що звільнення позивача за прогул було необґрунтованим.

Між тим, право працівника може бути захищено в судовому порядку лише за умови своєчасного звернення до суду з відповідним позовом.

Відповідно до вимог ч. 1 статті 233 КЗпП України, працівник може звернутись до суду з позовом у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У постанові Верховного Суду від 21.07.2022р. у справі № 569/18397/19 зазначено, що передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення, незалежно від підстав припинення трудового договору. Суд у кожному випадку зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює порушений строк. Під час вирішення питання про поновлення строку суд дає оцінку обставинам, які мались перешкоди для своєчасного звернення до суду у взаємозв`язку з інтервалом часу: з моменту закінчення встановленого спеціальним законом строку звернення до суду із позовом до моменту подання такого позову. Підстави для пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця про звільнення у строк, встановлений законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.

Установлені статтю 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторони. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.11.2021р. у справі № 387/326/20, недобросовісна поведінка працівника, що полягає в ухиленні від отримання трудової книжки та копії наказу про звільнення має враховуватись судом при вирішенні питання щодо дотримання строків звернення до суду для захисту трудових прав.

У правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 10.11.2021 у справі № 673/723/20, зазначається, що лише використання неналежного порядку захисту трудових прав (звернення до відповідних органів щодо перевірки дотримання роботодавцем законодавства про працю) не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

Отже, помилка в обранні неналежного порядку захисту трудових прав не може слугувати достатньою причиною для обґрунтування поважності причин пропуску строків звернення до суду за їх захистом.

Встановлено, що ОСОБА_1 було звільненого 12.05.2020р. за прогул, а з позовом про визнання неправомірним наказу про звільнення та поновлення на роботі він звернувся 07.09.2020р.

Позивач вказував, що з 13.05.2020р. по 22.05.2020р. перебував на лікарняному, але з`явився на нараду 14.05.2020р. на підприємство, а 25.05.2020р. після закриття лікарняного приніс на підприємство контракт про проходження військової служби. Вказував, що дізнався про звільнення 28.05.2020р. з отриманої поштою трудової книжки.

Отже, відлік місячного строку звернення до суду слід вираховувати відповідно до приписів ч. 1 статті 233 КЗпП України з 29.05.2020р., тобто позов з такими вимогами мав бути поданий позивачем до суду до 29.06.2020р., в той час як його подано 07.09.2020р., тобто з пропуском строку на 2 місяці 8 днів.

В клопотанні позивача про поновлення пропущеного строку для звернення до суду з цим позовом зазначається, що позовну заяву ним подано до Шевченківського районного суду 24.07.2020р., проте фактично її подано лише 07.09.2020р., тобто з пропуском на 2 місяці 8 днів, а само клопотання датовано також 07.09.2020р. ( а.с. 39).

При цьому слід врахувати поведінку позивача, який стверджує, що 14.05.2020р. прибув на нараду до приміщення адміністрації ТОВ «Петромихайлівське», що підтверджує й відповідач. Згідно зі складеним Актом від 14.05.2020р., позивачу було запропоновано отримати наказ про звільнення та трудову книжку, від чого він відмовився.

Щодо поважності причин пропуску строку позивач вказував: з одного боку, на зупинення строків у зв`язку з запровадженням в Україні карантинних заходів через поширення коронавірусної хвороби; по-друге, через проходження військової служби за контрактом.

Вирішуючи клопотання позивача про поновлення пропущеного строку для звернення до суду, суд першої інстанції не встановив поважних причин пропуску цього строку, зазначивши, що не встановлено об`єктивної неможливості для звернення до суду, тому відмовив у його поновленні.

Колегія погоджується з цими висновками суду з огляду на таке.

Щодо поважності причин пропуску строку через перебування на військовій службі за контрактом, колегія з`ясувала наступне.

Встановлено, що ОСОБА_1 прийнятий на військову службу за контрактом у

військову частину НОМЕР_1 , яка розташована у Шевченківському районі м. Запоріжжя.

Так, позивач зміг звернутись у кінці травня 2020р. (26.05) до Головного управління Держпраці у Запорізькій області, яке розташовано в м. Запоріжжі, з питання порушення відносно нього трудового законодавства відповідачем, хоча вже з 25.05.2020р. перебував на службі за контрактом.

Вказане підтверджує, що у нього не існувало перешкод для звернення й до суду, якщо він скористався правом на інспекційну перевірку вказаним органом підприємства

відповідача.

Про можливість звернення до суду й раніше, ніж 07.09.2020р., вказує зазначення в позовній заяві про таке «за наданням правничої допомоги адвоката не звертався, свої інтереси буду захищати сам» ( а.с. 5). А цей позов ним подано за місце перебування на службі до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, до того ж нарочно (нема поштового конверту).

За вказаних обставин, колегія погоджується з тим, що у позивача не існувало об`єктивних перешкод у своєчасному зверненні до суду з вимогами щодо незаконного звільнення, а отже і поважних причин для цього.

Посилання на його службу під час дії особливого періоду колегія також вважає таким, що не заслуговують на увагу, оскільки позивач перебував на військовій службі як водій пожежного взводу військової частини НОМЕР_1 , прикріпленої до м. Запоріжжя, та у період до подання позову до суду з 28.05.2020р. (дати отримання трудової книжки) по 07.09.2020р. на території бойових дій не перебував.

Що стосується доводів позивача про зупинення строків на час застосування в країні карантинних заходів, то колегія вважає, що ці доводи є необґрунтованими з огляду на наступне.

Дійсно, у період звільнення позивача у цій справі мались обмеження, пов`язані із запровадженням карантинних заходів на території України, встановлені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020, яким розділ ХІІ "Прикінцеві положення" ЦПК України доповнено пунктом 3, згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки, зокрема, на апеляційне оскарження продовжуються на

строк дії такого карантину.

Проте колегія вказує, що 17 липня 2020 року набрав чинності Закон України від 18 червня 2020 року № 731-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)". Згідно з пунктом 2 цього Закону пункт 3 розділу XII "Прикінцеві положення" ЦПК України викладено в такій редакції: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена об-

меженнями, впровадженими у зв`язку з карантином".

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" ЦПК України, в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року № 540-IX, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Вказаний 20-денний строк закінчився 06 серпня 2020 року включно.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2021 року у справі № 522/14085/19 (провадження № 61-16791св20).

Між тим, подальший пропуск строку визнавався як такий, що пропущений без поважних причин, якщо особи, які мали намір оскаржити рішення суду, не подали відповідного клопотання.

Такого клопотання позивач у цій справі своєчасно не подав, а тому його доводи про пропущення строку внаслідок карантину, колегія визнає безпідставними.

Таким чином, висновки суду про те, що позивачем пропущено строк без поважних причин, і тому неможливість його поновлення, є правильними та обґрунтованими.

У такому разі, незважаючи на те, що апеляційним судом визнано, що відповідачем не доведено прогулу позивача 12.05.2020р., порушено процедуру його звільнення вимоги про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі не підлягають задоволенню у зв`язку із пропуском строку для звернення до суду.

Відповідно до загальних положень, зі спливом строку звернення до суду за основною вимогою вважається, що строк пропущено й за похідними від неї вимогами.

Похідними за позовом ОСОБА_1 є вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та покладення обов`язку на відповідача зробити помісячне ко-

регування персоніфікованих даних позивача, а тому й вони не підлягають задоволенню.

Позивач також заявляв вимогу про компенсацію йому втрати частини заробітку у зв`язку із порушенням термінів виплати. Судом у задоволенні цієї вимоги було відмовлено через пропуск позивачем строків звернення до суду, з чим не погоджується колегія у зв`язку з таким обґрунтуванням.

Відповідно до вимог ч. 2 статті 233 КЗпП України, працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року частина друга статті 233 КЗпП вказує на те, що при порушенні законодавства про працю працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159.

Вирішуючи цю вимогу по суті, апеляційний суд встановив, що згідно з табелем обліку робочого часу за травень 2020 року, який був оглянутий колегією в оригіналі, ОСОБА_1 у цьому місяці відпрацював три робочих дні: 06.05., 07.05, 08.05, оскільки до 05.05. включно перебував у відпустці, 09.05 був суботній святковий день, 10.05 неділя, а 11.05 вихідний у зв`язку з поєднанням в суботу вихідного та святкового днів. Вже наступного робочого дня 12.05.2020 був звільнений за прогул.

Тому за травень 2020р. оплаті підлягали 3 робочі дні, за які згідно з розрахунковою

відомістю за травень 2020р., яка досліджена в судовому засіданні в оригіналі (завірена копія долучена), ОСОБА_1 нараховано 2 252,63 грн. (без вирахування податку та обов`язкових платежів), а також компенсація за невикористані дні відпустки у розмірі 8 772,96 грн. (без вирахування податку та обов`язкових платежів).

Згідно з довідкою АТ «Укрсиббанк» № 60-2-06-34/68 від 26.06.2020р., на відкритий у

цьому банку картковий рахунок для отримання заробітної плати від ПрАТ «Петромихайлівське» 22.05.2020р. зарахована сума 1813,37 грн. з призначенням платежу «перерахування зарплати та інших виплат працівнику» та 26.05.2020 сума 7062,23 грн. з аналогічним призначенням платежу ( а.с. 27).

Сам позивач у позові визнає ці обставини, вказуючи, що йому перераховано 22.05.2020 зарплату в сумі 1 813 грн., а 26.05.2020р. компенсацію за відпустки в сумі 7062,23 грн.

Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Оскільки всі належні суми виплачені позивачу у місяці їх нарахування, то підстав для стягнення на його користь компенсації втрати частини доходу відповідно до приписів ЗУ «Про громадянам втрати частки доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати» та на підставі Порядку проведення компенсації громадянам втрати частки доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001р. № 159, не вбачається. Тому у цій позовній вимозі слід відмови через її необґрунтованість, а не у зв`язку із пропуском строку на звернення до суду, як помилково відмовив суд першої інстанції.

Що стосується здійснення відповідачем позивачу виплати у розмірі 5 394,61 грн. у липні 2020р., яку він вважав частиною невиплаченого розрахунку при звільненні, то колегія в ході апеляційного розгляду справи з`ясувала, що ці кошти підприємство сплатило на виконання припису Держпраці щодо здійснення нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Отже, ця сума не є заборгованістю із заробітної плати або розрахунковими коштами, а тому на неї не поширюються положення ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частки доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати».

Крім того, припис ГУ Держпраці у Запорізькій області після виплати цієї суми відповідачем позивачеві був скасований в судовому порядку.

Підсумовуючи все вище наведене, колегія зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини щодо роботи позивача 12.05.2020р., не надавши належної оцінки поясненням свідків, а встановлені в ході апеляційного розгляду справи обставини вказують на те, відповідачем не доведено належними і допустимими доказами скоєння прогулу позивачем; суд не міг відмовляти у позовних вимогах про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату зарплати через пропуск строку, оскільки на ці правовідносини строки, встановлені статтею 233 КЗпП України, не поширюються. Отже висновки суду щодо недоведеності своїх вимог про незаконність звільнення позивачем є неправильними, що відображено у мотивувальній частині цієї постанови, але поважних причин для поновлення строку для звернення до суду з цими вимогами апеляційним судом дійсно не встановлено.

Зважаючи на вказане, колегія відповідно до приписів пп. 1-3 ч. 1статті 376 ЦПК України змінює рішення суду, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2021 року у цій справі змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 вересня 2022 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.

.