Справа № 214/587/20
2-п/214/34/22
У Х В А Л А

Іменем України

02 вересня 2022 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Прасолова В.М.

при секретарі Петренко К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 вересня 2020 року по цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Представник відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 27 січня 2022 року звернувся до суду з заявою, в якій просить: скасувати заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 вересня 2020 року по цивільній справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування заяви вказує наступне. 05 січня 2022 року, він ознайомився з матеріалами цивільної справи №214/587/20 за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Заочним рішенням від 30 вересня 2020 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задоволено, стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 01.03.2012 року в розмірі 139 753 грн. 96 коп., а також судовий збір у розмірі 2102 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Вказує, що як вбачається із тексту заочного рішення відповідач повідомлявся про дату, час і місце слухання справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомила, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надавала. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про можливість ухвалення по справі заочного рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ст. 280 ЦПК України. Не може погодитись із доводами суду про належне повідомлення відповідача про розгляд справи. Вважає, що суд з цього питання, дійшов передчасного висновку, який не ґрунтується на матеріалах справи. Як вбачається з матеріалів справи, копія позовної заяви та ухвали про відкриття провадження відповідачці не надсилались, адже в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про таке надсилання. Судова повістка на засідання, що мало відбутись 19.06.2020 року, що була направлена відповідачці, не була вручена та повернулась в зв`язку із «закінченням терміну зберігання» (а.с. 58). В подальшому судове засідання було призначене на 31.07.2020 року, проте, судова повістка відповідачу не була відправлена. Наступне судове засідання було призначене на 30.09.2020 року, проте судова повістка направлена відповідачу, також повернулась «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 94) Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи, днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до правової позиції викладеної в Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №752/11896/17-ц приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц). (п. 47, 48 Постанови). Отже твердження суду про належне повідомлення відповідача про розгляд справи, на йог думку є передчасним. Враховуючи те, що відповідач не отримував позовну заяву, тому, логічно, він і не подавав відзив. Враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, жодних підстав вважати відповідача повідомленим про розгляд справи у суду не було, а отже, суд не мав права розглядати справу за його відсутності. Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та є підставою для скасування судового рішення і направлення справи на новий розгляд. Саме таку правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року (справа №295/5011/15-ц). В рішенні, що переглядається, що відповідно до укладеного кредитного договору №б/н від 01.03.2012 року відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 500,00 грн. на картковий рахунок. Зазначає, що як вбачається з виписки, за договором відповідачка користувалася карткою, розраховувалася за покупки в магазинах, аптеках, знімала готівку, а також частково сплачувала заборгованість. Вказує, що в рішенні, що переглядається зазначено, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, хоча й не містить строку повернення кредиту (користування ним), однак враховуючи вимоги ч.2 ст.530 ЦК України та те, що отримані та використані позичальником кредитні кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, що свідчить про порушення його прав, суд погоджується із тим, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. У судовому засіданні встановлено, що відповідачка за кредитним договором, укладеним з позивачем, має заборгованість в сумі 139 753 грн. 96 коп., яку до даного часу не погасила. Таким чином, позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» є обґрунтованими і підлягають повному задоволенню, а тому суд вважає, що позивач обґрунтовано, у відповідності до ст.ст.15, 16 ЦК України звернувся за захистом своїх прав до суду. Вважає, що суд прийшов передчасного висновку про наявність підстав про задоволення позовних вимог. По-перше, анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг містить лише інформацію, що відповідачка має намір отримати зарплатну карту не містить жодної інформації про бажання укласти кредитний договір, розмір кредиту, умови його надання чи повернення, а також, взагалі, жодних конкретних банківських послуг (окрім отримання зарплатної картки), якими відповідач мав намір скористатись (а.с. 15 з.с.). Крім цього, надані позивачем умови не містять підпису відповідача, не містять й дати коли ці умови були затверджені та взагалі жодної інформації щодо актуальності цих умов на певну дату. Зазначає, що позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов`язання відповідач зі сплати процентів та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту та чи погоджувався з іншими умовами викладені в зазначених вище умовах. Це стосується і витягу з тарифів обслуговування кредитних карт. Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року № 6-2320цс16 та постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року по справі № 308/4155/14-ц (провадження №61-349св17), в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини. По-друге, позивач зазначаючи, що відповідачу був встановлений кредитний ліміт на картковий рахунок не надає жодних доказів отримання жодних кредитних карток відповідачем, а без відповідних доказів вважати встановленим факт отримання відповідачем кредиту і користування ним є неможливим, а отже, суд в рішенні, що переглядається дійшов передчасного висновку про отримання відповідачем кредиту. По-третє, розрахунок заборгованості доданий позивачем в якості доказу не є належним та допустимим доказом вищезазначених обставин, а отже не може бути взятий судом до уваги, як доказ отримання та користування кредитом, тим паче без доказів отримання відповідачем кредитної картки (можливо її оформив собі працівник банку). Відповідно до правової позиції викладеній у постанові ВС від 30.01.2018 року по цивільній справі №161/16891/15-ц (провадження №61-517св18) Верховний Суд зазначив, що відповідно до змісту частини першої статті 1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Первинним бухгалтерським документом, в даному випадку, може бути зокрема, виписка по картковому рахунку. Жодних первинних бухгалтерських документів матеріали справи не містять. Наполягає, що позивач не надав жодного доказу щодо виконання ним обов`язку щодо видачі кредиту відповідачу. Хочу зауважити те, що обов`язок з повернення кредиту виникає з моменту його отримання. Крім вищезазначеного, з матеріалів справи неможливо встановити, яким чином при гіпотетичному встановленні кредитного ліміту в розмірі 500 грн. стягувана заборгованість за тілом кредиту складає 121868,2 грн, що майже в двісті сорок три рази перевищує суму, начебто наданого кредиту. Відповідно до ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Докази, які надані до суду 14.08.2020 року (а.с. 66) суд не мав приймати до уваги на підставі приписів ст. 83 ЦПК України, адже у клопотанні про долучення письмових доказів не зазначається жодної причини, чому надані до суду докази не могли бути подані разом з позовною заявою. Враховуючи, що всі ці докази весь час були наявні у позивача, то пропуск строку на подання доказів пропущений без поважних причин. Виписка не може бути належним та допустимим доказом, адже, по-перше, вона містить інформацію про рух коштів по кільком карткам, і не містить жодної інформації, яка з них є кредитною карткою. По-друге, виписка не відповідає вимогам ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» щодо оформлення первинних документів, не містить необхідних реквізитів, в тому числі посади, ПІБ та підпису особи, що її склала. А отже не є належним та допустимим доказом. В довідці про зміну умов кредитування зазначається лише кредитний ліміт в розмірі 500 грн., у «виписці» 300 грн., жодної інформації з яких підстав сума кредиту (тіла) виросла до 121868,2 грн. матеріали справи не містять. Згідно довідки про видані картки, одна й та сама картка видана банком двічі та ще й у різні дати. Отже, на його думку, позовні вимоги є недоведеними (в даному обсязі доказів) та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. Враховуючи те, що відповідач не був повідомлений належним чином про розгляд справи, а суд при розгляді питання про перегляд заочного рішення не розглядає спір по суті, а обставини, що викладені в дані заяві, на мою думку, є істотними і дослідження цих обставин і доказів про які йде мова в цій заяві, може призвести до ухвалення зовсім іншого за змістом рішення суду, вважаю, що заочне підлягає скасуванню з призначенням справи до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. З матеріалами справи він ознайомився 05 січня 2022 року. Отже відповідно до приписів ст. 284 ЦПК України відповідач має право на поновлення строку, якщо заява про перегляд заочного рішення буде подана протягом 20 днів з моменту отримання повного тексту рішення, тобто до 25 січня 2022 року.

Представник позивача та представник відповідачки до суду не прибули, по час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява про скасування заочного рішення підлягає задоволенню. При цьому суд виходить з наступного.

Як передбачено ст. 288 ЦПК України, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

У судовому засіданні встановлено, що рішення по даній справі прийнято за наслідками заочного розгляду. При цьому суду виходив з того, що відповідачка викликалася судом належним чином, за місцем її реєстрації. Як це вбачається з матеріалів справи, відповідачка не отримала повідомлення суду, яке було направлене поштою, це повідомлення повернулося до суду за закінченням строку зберігання, тобто згідно вимог ст. 128 ЦПК України у суду були підстави вважати її належно повідомленою. Враховуючи, що відповідачка фактично не отримала виклик суду, є підстави прийти до висновку, що відповідачка фактично не була обізнана про розгляд справи, а отже не з`явилася в судове засідання та не повідомила про причини неявки, а також не подала відзив на позовну заяву з поважних причин.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В своїй заяві про перегляд заочного рішення представник відповідачки посилається на те, що анкета заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг містить лише інформацію, що відповідачка має намір отримати заробітну плату , але не містить жодної інформації про бажання укласти кредитний договір, розмір кредиту, умови його надання чи повернення, а також взагалі, жодних конкретних банківських послуг (окрім отримання заробітної плати), якими відповідачка має намір скористатися. Крім, цього, зазначає, що надані позивачем умови не містять підпису відповідачки, не містять й дати коли ці умови були затверджені та взагалі жодної інформації щодо актуальності цих умов на певну дату. Вказує, що позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці умови мала на увазі відповідачка, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брала на себе зобов`язання відповідачка зі сплати процентів та неустойки в разі пропущення зобов`язання з повернення кредиту та чи погоджувалась з іншими умовами викладеними в зазначених умовах. Посилається, що позивач не надав доказів отримання жодних кредитних карток відповідачкою, а без відповідних доказів вважати встановлений факт отримання відповідачкою кредиту і користування ним є неможливим. Зазначає, що розрахунок заборгованості доданий позивачем в якості доказу не є належним та допустимим доказом вищезазначених обставин, а отже не може бути доказом отримання відповідачкою кредитної картки. Вказує, що, з матеріалів справи неможливо встановити, яким чином при гіпотетичному встановленні кредитного ліміту в розмірі 500 грн., стягувана заборгованість за тілом кредиту складає 121 868,2 грн., що майже в двісті сорок три рази перевищує суму , начебто наданого кредиту. Виписку вважає неналежним та недопустимим доказом , так як вона не містить інформації про рух коштів по кільком картам і не містить жодної інформації, яка з них є кредитною карткою. Вказує, що в довідці про зміну умов кредитування зазначається лише кредитний ліміт в розмірі 500 грн., у «виписці» 300 грн., жодної інформації з яких підстав сума кредиту (тіла) виросла до 121 868,2 грн. матеріали справи не містять.

Зазначення представником відповідачки вказаних фактичних обставин, на переконання суду, є доказами, так як вони безпосередньо стосуються вирішення справи. Ці докази, на які посилається, представник відповідачки мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. ст. 288, 258-260 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву представника відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 вересня 2020 року по цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 вересня 2020 року по цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: В.М. Прасолов