РІШЕННЯ

іменем України

03 жовтня 2022 рокуСправа №451/593/17
Провадження № 2/451/14/22

Радехівський районний суд Львівської області

у складі головуючого судді Семенишин О.З.,

секретаря судового засідання Мурин Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від імені якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» до Радехівської міської ради про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області та державного акта на право приватної власності на землю,-

в с т а н о в и в:

04 травня 2017 року Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» від імені якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» звернулися до суду з позовом до Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області та державного акта на право приватної власності на землю.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з метою оформлення правовстановлюючих документів на право користування земельними ділянками, на замовлення ДТГО «Львівська залізниця» (правонаступником якого є ПАТ «Українська залізниця») була розроблена технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки, загальною площею 25,0174 га Державному територіально-галузевому об`єднанню «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком «Львів-Ківерці» від 84 км + 382 м до 87 км + 265 м в адміністративних межах с.Стоянів Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області. Роботи щодо розроблення даної технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель виконувались в 2015 році КТ НВФ «Нові технології», яка має Ліцензію Державного комітету України із земельних ресурсів, серії АГ №583593 від 01 вересня 2011 року та сертифікованого інженера землевпорядника (кваліфікаційний сертифікат інженера-землевпорядника ОСОБА_2 від 26 березня 2013 року №003095).

В результаті виконаних робіт встановлено, що площа земельних ділянок ДТГО «Львівська залізниця» на ділянці «Львів-Ківерці» від 84 км + 382 м до 87 км + 265 м в адміністративних межах с.Стоянів Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області становить 25,0174 га.

Проте в результаті польового обстеження та при аналізі наданої інформації з електронної бази Державного земельного кадастру, наданої відділом Держземагентства у Радехівському районі Львівської області виявлено, що на земельній ділянці смуги відведення залізниці частково розташовані суміжні земельні ділянки, які знаходяться в приватній власності громадян або постійному користуванні юридичних осіб.

Так, згідно Зведеного інвентаризаційного плану земельної ділянки смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» на ділянці «Львів-Ківерці» від 84 км + 382 м до 87 км + 265 м в адміністративних межах с.Стоянів Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області, погодженого, в тому числі відділом Держземагентства у Радехівському районі Львівської області, листів Стоянівської сільської ради від 11.02.2015 року №22 та Відділу держземагентства у Радехівському районі від 09.02.2015 року встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області від 09.08.1996 року №7 ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,25 га (кадастровий номер :01:007:0215) для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва. На підставі зазначеного рішення ОСОБА_1 оформлено Державний акт на право власності на землю, серії ЛВ №960 від 09.12.1996, реєстраційний №29. Частина зазначеної земельної ділянки площею 0,1399 га перетинається з земельною ділянкою смуги відведення залізниці. Вважають вищевказане рішення Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області таким, що суперечить чинному законодавству, порушує права позивача на користування наданою йому відповідно до норм чинного законодавства земельною ділянкою, а відтак таким, що підлягає визнанню недійсним.

Просить суд визнати недійсними рішення Виконавчого комітету Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області від 09.08.1996 року №7 та виданий на його підставі Державний акт на право власності на землю, серії ЛВ №960 від 09.12.1996, реєстраційний №29. Також просить стягнути з відповідачів судові витрати (т.1, а.с.2-8).

04 травня 2017 року, автоматизованою системою документообігу суду Д-3, судді Крету А.І. передані згадані вище матеріали справи для розгляду (т.1, а.с.43).

Ухвалою судді Радехівського районного суду Львівської області від 31 травня 2017 року було відкрито провадження у справі (т.1, а.с.46).

06 вересня 2017 року, автоматизованою системою документообігу суду Д-3, судді Мулявка О.В. передані згадані вище матеріали справи для розгляду (т.1, а.с.64).

16 листопада 2018 року автоматизованою системою документообігу суду Д-3 судді Семенишин О.З. передані згадані вище матеріали справи, для розгляду (т.1, а.с.97).

Ухвалою судового засідання від 14 березня 2019 року вирішено здійснювати судовий розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (т.1, а.с.105-106).

Ухвалою судового засідання від 22 грудня 2020 року замінено відповідача у справі Стоянівську сільську раду Радехівського району Львівської області на належного відповідача Радехівську міську раду Львівської області (т.1, а.с.172).

22 вересня 2021 року за вх.№7148 від представника позивача надійшли пояснення по справі. В поясненнях представник позивача щодо підтвердження своїх позовних вимог, додатково звертає увагу на те, що згідно з частиною першою статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Відповідно до пункту б частини четвертої статті 84 Земельного Кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі під державними залізницями, об`єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту. Наявність чи відсутність у АТ «Українська залізниця» документів, які засвідчують право на користування земельною ділянкою, не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності до земель залізничного транспорту. За таких обставин, АТ «Українська залізниця» є належним користувачем зазначеної у Плані відведення земельної ділянки і цей документ є належним доказом в підтвердження права позивача на користування земельною ділянкою, розташованою в межах смуги відведення лінії Львів-Ківерці Львівської залізниці в адміністративних межах Радехівського району Львівської області від 58 км до 90 км, яка відноситься до земель державної власності. Таким чином, земельна ділянка передана у власність відповідачу на підставі рішення Виконавчого комітету Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області від 09.08.1996 року №7 та виданий на його підставі Державний акт на право власності на землю, серії ЛВ №960 від 09.12.1996, реєстраційний №29, належить до складу земель залізничного транспорту. І ця обставина не спростовується жодними доказами наданими відповідачами. За твердженням представника позивача, наведене об`єктивно свідчить про незаконність оскаржуваного рішення, а тому заявлена позивачем позовна вимога про визнання незаконним та скасування рішення Виконавчого комітету Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області від 09.08.1996 року №7 та виданий на його підставі Державний акт на право власності на землю, серії ЛВ №960 від 09.12.1996, реєстраційний №29, за своїм змістом підставна.

Щодо строків позовної давності представник позивача зазначає, що АТ «Укрзалізниця» стало відомо про порушення свого права 28 липня 2015 року з технічної документації, переданої Залізниці виконавцем робіт згідно акту №82 здачі-приймання виконаних робіт із землеустрою з інвентаризації земельних ділянок ДТГО «Львівська залізниця» на території Радехівського району Львівської області згідно договору № Л/П-142774-НЮ, який було підписано сторонами 28.07.2015. Лише з технічної документації, переданої Залізниці виконавцем робіт, позивачу стало відомо про факт та площу накладення земельної ділянки відповідача на земельну ділянку смуги відведення залізниці. Зважаючи на предмет позову та виходячи із правила, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, випливає, що позивачем строк позовної давності не порушено.

Враховуючи наведене вище, керуючись статтею 182 ЦПК України, представник позивача просить врахувати подане пояснення під час розгляду та прийняття рішення по цій справі (т.1, а.с.188-192).

Ухвалою судового засідання від 15 лютого 2022 року задоволено клопотання представника позивача про судовий розгляд справи за правилами загального позовного провадження (т.1, а.с.211-212).

3 жовтня 2022 року судом постановлено ухвалу про закриття провадження у справі №451/593/17 в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від імені якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» до ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області та державного акта на право приватної власності на землю (т.2, а.с.16-18).

Представник позивача Клос О.В. в судове засідання не з`явилася, подала суду клопотання про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю з підстав викладених у позовній заяві, або відкладення розгляду справи з технічних причин у режимі відеоконференції на інший день (а.с.13 том ІІ).

Суд зауважує, що згідно рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасникам справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Оскільки матеріалів справи достатньо для прийняття рішення в судовому засіданні, суд робить висновки про розгляд справи без участі представника позивача.

Представник відповідача Радехівської міської ради Львівської області також подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника відповідача. Позовні вимоги заперечує в повному обсязі та просить відмовити в задоволенні позову (а.с.235 том І).

Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд встановив, що на підставі Державного акта на право приватної власності на землю, серія ЛВ №960, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів за №29 від 9 грудня 1996 року, ОСОБА_1 була власником земельної ділянки площею 0,2500 га, яка розташована в с. Стоянів Радехівського району Львівської області з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства (т.1, а.с.61-61 зворот).

З Плану зовнішніх меж земельної ділянки констатовано, що земельна ділянка відповідача має наступний опис меж: від А до Б вул. Залізнична, від Б до В під`їздна дорога, від В до Г - землі гр. ОСОБА_3 , від Г до А - землі гр. ОСОБА_4 (т.1, а.с.61).

З листа Відділу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області в Радехівському районі від 28.07.2017 констатовано, що в 1996 році ОСОБА_1 жителька с. Стоянів Радехівського району Львівської області на підставі рішення виконавчого комітету від 09.08.1995 року за №47 отримала у власність земельну ділянку площею 0,2500 га, яка розташована в с. Стоянів Радехівського району Львівської області з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства (підстава державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, серія ЛВ №960, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів за №29 від 9 грудня 1996 року). В 2013 році на цю земельну ділянку ДП «ЦДЗК» ЛРФ РВВВ була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою с. Стоянів Радехівського району Львівської області з присвоєнням кадастрового номера :01:007:0215. 10.12.2013 року приватним нотаріусом Комарницькою Н.І. зареєстроване речове право земельної ділянки на ОСОБА_5 (т.1, а.с.60).

ПАТ «Українська залізниця» подана технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки, загальною площею 25,0174 га Державному територіально-галузевому об`єднанню «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком «Львів-Ківерці» від 84 км + 382 м до 87 км + 265 м в адміністративних межах с.Стоянів Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області, з якої вбачається, що в результаті виконаних робіт встановлено, що площа земельних ділянок ДТГО «Львівська залізниця» на ділянці «Львів-Ківерці» від 84 км + 382 м до 87 км + 265 м в адміністративних межах с.Стоянів Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області становить 25,0174 га, проте в результаті польового обстеження та при аналізі наданої інформації з електронної бази Державного земельного кадастру, наданої відділом Держземагентства у Радехівському районі Львівської області виявлено, що на земельній ділянці смуги відведення залізниці частково розташовані суміжні земельні ділянки, які знаходяться в приватній власності громадян або постійному користуванні юридичних осіб, зокрема, відповідача у справі ОСОБА_1 (т.1, а.с.12-23).

Згідно з Актом №82 здачі-приймання виконаних робіт із землеустрою з інвентаризації земельних ділянок ДТГО «Львівська залізниця» на території Радехівського району Львівської області згідно договору №Л/П 142774/НЮ від 15 грудня 2014 року констатовано, що підрядник передав технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок ДТГО «Львівська залізниця» в адміністративних межах Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області площею 25,0174 га замовнику - Державному територіально-галузевому об`єднанню «Львівська залізниця» - 28 липня 2015 року (т.1, а.с.193).

На підтвердження права постійного користування землями смуги відведення АТ «Українська залізниця» надало «План границ полосы отвода линии Львов-Киверцы Львовской ж.д. в административных границах Радеховського района Львовськой области от 58 км до 90 км», який був розроблений проєктною організацією «Дорпроект» Південно-Західної залізниці у 1956 році (т.1, а.с.24-26).

На запит суду, староста сіл Збоївська, Стоянів Радехівської міської ради - Ярослав Василишин, письмово повідомив, що згідно відповіді №88/01-21 від 16.06.2022 року архівного відділу Червоноградської райдержадміністрації, рішення виконавчого комітету Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області від 09.08.1996 року №7, на збереження не надходило (т.1, а.с.243-245).

Згідно з частиною першою статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Пунктом «б» частини четвертої статті 84 ЗК України визначено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під державними залізницями, об`єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту.

Відповідно до статті 6 Закону України № 273/96-ВР від 04 липня 1996 року «Про залізничний транспорт» (далі - Закон № 273/96-ВР, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин - передачі у власність спірної земельної ділянки) землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та Закону України № 273/96-ВР від 10 листопада 1994 року «Про транспорт» (далі - Закон № 232/94-ВР, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин - передачі у власність спірної земельної ділянки).

До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Згідно з частиною першою та другої статті 11 Закону № 232/94-ВР землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із ЗК України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту. Розміри земельних ділянок, що надаються для зазначених цілей, визначаються відповідно до затверджених у встановленому порядку норм або проектно-технічної документації.

Частиною першою статті 23 Закону № 232/94-ВР, яка кореспондується з положеннями статті 68 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом.

Подібні висновки викладено в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 3-305гс15, у постановах Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 909/277/16, від 14 березня 2019 року у справі № 918/1373/16, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/413/15-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 466/1058/15-ц та підтвердженні у постановах Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 466/6682/14-ц, від 13 січня 2021 року у справі № 715/2402/18, від 19 травня 2021 року у справі № 715/2081/18.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому, позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Предметом спору в цій справі є визнання недійсними рішення Виконавчого комітету Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області від 09.08.1996 року №7 та виданий на його підставі Державний акт на право власності на землю, серії ЛВ №960 від 09.12.1996, реєстраційний №29.

Верховний Суд у постановах від 14 квітня 2021 року в подібних справах № 450/2352/18 та № 450/2410/18 за позовом АТ «Українська залізниця» до власників земельних ділянках про визнання рішення сільської ради незаконним та його скасування, визнання державного акта недійсним вже вказував на те, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення цих вимог не може призвести до захисту або відновлення порушеного речового права позивача (у разі його наявності), зокрема повернення у його володіння або користування спірної земельної ділянки.

Серед способів захисту речових прав ЦК України виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387), усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391), визнання права власності (стаття 392), відшкодування матеріальної і моральної шкоди (статті 1166, 1167, 1173).

Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскарження всього ланцюга договорів та інших правочинів щодо спірного майна, державного акта на право власності не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване.

Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86, 94), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38, 39), від 01 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 (пункт 46) та № 911/3749/17 (пункти 6.25, 6.26), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункти 42-43, 47, 49).

Отже, задоволення вказаних вимог не може призвести до захисту або відновлення порушеного речового права позивача (у разі його наявності), зокрема повернення у його володіння або користування спірної земельної ділянки.

Схожа правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року по справі №444/2315/18 (провадження № 61-13828св20).

Зважаючи на те, що за твердженням представника позивача лише частина спірної земельної ділянки накладається на землі смуги відведення Укрзалізниці, а інша частина земельної ділянки площею 0,2500 га є у приватній власності на законних підставах, жодним чином не порушує права та законні інтереси позивача, а визнання недійсними рішення Виконавчого комітету Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області від 09.08.1996 року №7 та виданий на його підставі Державний акт на право власності на землю, серії ЛВ №960 від 09.12.1996, реєстраційний №29, в цілому навпаки може спричинити порушення права власника на спірну земельну ділянку, що в даному випадку не є виправданим та жодним чином не призведе до захисту та відновлення порушеного речового права позивача (у разі його наявності).

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Подібна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 30 січня 2020 року по справі №761/30025/16-ц (провадження № 61-43404св18).

В матеріалах справи є інформація, що на момент звернення позивача з позовом до суду та на час розгляду справи, власником спірної земельної ділянки площею 0,2500 га, яка розташована в с. Стоянів Радехівського району Львівської області з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства є ОСОБА_5 (т.1, а.с.60), яка не є учасником справи.

При зверненні з позовом позивач вказав відповідачем Стоянівську сільську раду Радехівського району Львівської області (правонаступник Радехівська міська рада Львівської області) та ОСОБА_1 , клопотань про заміну відповідача чи залучення співвідповідачів позивач не заявляв, а враховуючи, що ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , 3 жовтня 2022 року судом постановлено ухвалу про закриття провадження у справі в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від імені якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» до ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області та державного акта на право приватної власності на землю (т.2, а.с.16-18).

Виходячи із встановлених обставин справи належним способом захисту позивача може бути звернення до суду з вимогами до належного відповідача про витребування майна із чужого незаконного володіння, за умови доведеності, що позивач був позбавлений права володіння (користування) земельною ділянкою, або усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, у разі доведеності, що позивачу чиняться перешкоди в реалізації цих прав.

Інші доводи учасників справи на висновки суду не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку із пред`явленням позову до неналежного відповідача та обранням позивачем неналежного способу захисту своїх прав.

У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, тому відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.4,10,12,13,19,81,82,89,141,258-259,263-265 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від імені якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» до Радехівської міської ради про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області та державного акта на право приватної власності на землю - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддяСеменишин О. З.

Рішення суду виготовлено в нарадчій кімнаті 3 жовтня 2022 року.