Справа № 607/3690/21 Головуючий у 1 інстанції: Петейчук Б.М.
Провадження № 22-ц/811/1445/22 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року м.Львів

Справа № 607/3690/21

Провадження № 22ц/811/1445/22

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бродівського районного суду Львівської області, ухвалене у м.Броди 12 травня 2022 року у складі судді Петейчука Б.М., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, про позбавлення батьківський прав,-

встановив:

1 березня 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з цим позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона (позивач) та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, який зареєстрований 8 квітня 2010 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції. Вказує, що вони (сторони) є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначає, що відповідач ухилявся від утримання сина, матеріальної допомоги не надавав, не дбав про сім`ю, не брав участі у вихованні дитини. Стверджує, що на підставі цього шлюб між ними (сторонами) розірвано. Вказує, що відповідач не піклується про дитину, не цікавиться його успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини та навчання. Зазначає, що відповідач покладених на батьків законом обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової та будь-якої іншої участі у вихованні малолітнього сина, створює загрозу інтересам дитини та не може мати права на участь у вихованні малолітнього ОСОБА_4 .

Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 12 травня 2022 року позов задоволено. Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду оскаржує ОСОБА_1 . Вказує, що суд першої інстанції врахував лише пояснення позивача, іншими доказами своє рішення не обґрунтував. Висновки психолога та Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради складені зі слів ОСОБА_5 . Звертає увагу, що він неодноразово намагався зустрітися з дитиною, провести з ним час, але позивач цьому перешкоджала. Зокрема, після розірвання шлюбу спілкувався з сином та бувшою дружиною, у 2013 році вони продовжували проживати разом. Згодом поведінка позивача змінилася. Він бажає брати участь у вихованні дитини. Позивач не бажає отримувати аліменти на дитину. Вона відмовляє йому у зустрічах з дитиною, посилаючись на різні причини. Він намагався зустрітися з дитиною через посередництво батька позивача, спільних знайомих, сусідів, але це до жодних результатів не призвело. Зокрема, позивач відмовляла у зустрічах з дитиною, посилаючись на хворобу сина або від`їзд та відсутність за місцем проживання; змінила номер телефону. Він спілкувався з дитиною через їх сусідів, але позивач заборонила спілкування через знайомих, мотивуючи це тим, що зазначене перешкоджатиме її щасливому сімейному життю у новій сім`ї. Вважає, що позивач перешкоджала йому у зустрічах з дитиною. Він намагався уникати конфліктів, які можуть негативно впливати на дитину. Про засідання органу опіки у м.Тернополі його повідомили телефоном за півгодини до такого засідання, на яке він фізично не міг з`явитися, оскільки проживає у смт.Підкамінь Львівської області. Зазначає, що він хоче брати участь у житті сина, його вихованні, забезпеченні та підготовці до самостійного життя, але позбавлений такої можливості через заперечення позивача та з метою уникнення конфлітів. Просить скасувати рішення та постановити нове, яким відмовити у позові.

В судовому засіданні відповідач та його представник підтримали апеляційну скаргу, просять таку задовольнити. ОСОБА_1 додатково пояснив, що бажає спілкуватися з дитиною та піклуватися про сина. Для цього він звертається до органу опіки та піклування для визначення йому часу побачень з дитиною.

Позивач, посилаючись а законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, просить апеляційну скаргу відхилити, оскаржуване рішення - залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що сторони з 8 квітня 2010 року по 9 серпня 2012 року перебували в шлюбі. Вони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 від 10 вересня 2010 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 9 серпня 2012 року шлюб між сторонами розірвано, дитина залишилася проживати з матір`ю.

6 березня 2014 року позивач зареєструвала шлюб із ОСОБА_6 . У їх сім`ї народилися двоє дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження Серії НОМЕР_2 від 23 грудня 2014 року та Серії НОМЕР_3 від 14 вересня 2016 року.

Встановлено, що ОСОБА_4 проживає у сім`ї матері за адресою: АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 характеризується як хороша мати, працелюбна, скромна, вимоглива до себе. Громадський порядок не порушує, займає активну позицію у справах взаємодопомоги сусідам. Користується авторитетом серед знайомих. Офіційно працевлаштована, має стабільний дохід.

З характеристики дитини ОСОБА_4 вбачається, що він дисциплінований, старанний учень, володіє високим інтелектуальним рівнем. Дитина уважна, відповідальна та сумлінна. Взаємовідносини між іншими учнями добрі. Мати приділяє значну частину часу для виховання та розвитку дитини, бере активну участь у шкільному житті класу. Батько дитини до школи не приходив, навчанням сина не цікавиться. Дитина вважає своїм батьком вітчима ОСОБА_6 . Емоційний стан дитини стабільний та врівноважений. Біологічного батька дитина не знає, особисто з ним не знайома та будь-яких стосунків із ним не підтримує, що підтверджується Висновком психолога № 251 від 5 жовтня 2021 року; характеристикою № 11 від 27 січня 2021 року.

Орган опіки та піклування надав висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно його сина - ОСОБА_4 .

Суд першої інстанції вірно зазначив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Суд зобов`язаний дотримуватися ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 безвідповідально ставиться до питання виховання та матеріального забезпечення малолітнього сина; свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків; не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Відповідач уникає зустрічей із дитиною. Виховання дитини фактично покладено на ОСОБА_3 , яка забезпечує усі необхідні потреби малолітньої дитини. Суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача не зашкодить інтересам дитини, її подальшому вихованню та утриманню.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про доцільність позбавленні відповідача батьківський прав щодо сина сторін. При вирішенні цього спору апеляційний суд виходить з інтересів дитини ОСОБА_4 , положень та принципів Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Конвенції ООН про права дитини, прийнятої та відкритої для підписання, ратифікації та приєднання 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, Європейської соціальної хартії, яка вступила в силу 1 липня 1999 року, Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства», Сімейного кодексу України, згідно з якими дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, особливої уваги, має право на особливий захист і допомогу для її благополуччя та гармонійного розвитку. Кожна дитина має право на піклування батьків.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Згідно із статтею 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків має ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до статті 150 цього Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, виховувати дитину в дусі поваги до прав і свобод інших людей, любові до своєї сім`ї, родини, свого народу, своєї Батьківщини, забезпечувати здобуття дитиною освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Право на виховання дитини є одним із найважливіших батьківських прав. Водночас, це право є і обов`язком.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Відповідно до статті 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою важливі правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо.

Зі змісту положень принципу 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння, вона повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї.

Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення у справі «Хант проти України»).

У справі «Мамчур проти України» Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав щодо дитини тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Згідно із ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком органу опіки і піклування Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, оскільки він є недостатньо обґрунтованим і таким, що суперечить інтересам дитини. В даному висновку не наведено підстав та аргументів які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Зокрема є незрозумілим на підставі чого орган опіки і піклування прийшов до такого висновку, яка робота ним проведена, щодо врегулювання цього питання чи встановлення фактичних обставин ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Такий висновок не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи, а також інших конкретних обставин справи, відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Згідно ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

На підставі аналізу наявних у справі доказів, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про недоведеність того, що відповідач свідомо, внаслідок винної поведінки ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, що шкодить інтересам дитини. Передбачені законом підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відсутні.

Апеляційний суд прийшов до висновку, що позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, тобто, природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи позивачем не доведено. Не доведено також того, що відповідач допустив винну поведінку, спрямовану на ухилення від виконання батьківських прав та обов`язків, що негативно впливає на розвиток та виховання дитини.

З урахуванням встановленого, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина - ОСОБА_4 .

Керуючись: ст. 367, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 12 травня 2022 року скасувати та прийняти нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про позбавлення його батьківський прав відносно сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 20 вересня 2022 року.

Головуючий ______________________Т. І. Приколота

Судді: ________________ Мікуш Ю.Р. _____________ Р.В. Савуляк