Постанова

Іменем України

27 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 2-2125/2010

провадження № 61-700 св 22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І.,

Коломієць Г. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження: Вознесенівський відділ державної виконавчої служби

у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро),

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2021 року

у складі судді Стеценка А. В. та постанову Запорізького апеляційного суду

від 01 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Кочеткової І. В.,

Кримської О. М., Дашковської А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст заявлених вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою

на бездіяльність державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (далі - Вознесенівський ВДВС), в якій просила визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 04 червня 2021 року № 65669720, винесену державним виконавцем Вознесенівського ВДВС Петруніною С. О., а також визнати протиправними та дискримінаційними дії виконуючого обов`язки начальника Вознесенівського ВДВС Берестецької Т. щодо перевірки відкриття указаного виконавчого провадження.

В обґрунтування скарги зазначала, що постановою державного виконавця Вознесенівського ВДВС від 04 червня 2021 року відкрито виконавче провадження № 65669720 з виконання виконавчого листа від 20 жовтня 2011 року № 2-2125/2010, виданого Орджонікідзевським районним судом

м. Запоріжжя, про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на користь концерну «Міські теплові мережі» (далі - концерн «МТМ») заборгованості за надані послуги теплопостачання у розмірі 3 152,50 грн

та 30,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи судом.

Вважала вказану постановупротиправною, так як стягувачем, тобто концерном «МТМ», пропущено строк пред`явлення виконавчого листа

до примусового виконання, а копія постанови про відкриття виконавчого провадження на її адресу не надсилалася. При цьому у виконавчому листі зазначено адресу боржника, за якою вона не проживала.

Заявник посилалася на те, що заяву в інтересах стягувача подано неуповноваженою особою - юристконсультом, на підставі довіреності, виданої генеральним директором концерну «МТМ», який не мав повноважень для видачі відповідної довіреності. Крім того, додатком

до заяви про відкриття виконавчого провадження зазначено не виконавчий лист, а судовий наказ від 20 жовтня 2011 року № 2-2125/2010, який

відсутній у матеріалах виконавчого провадження.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила суд скаргу задовольнити.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2021 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, застосувавши норми Закону України «Про виконавче провадження», у редакції Закону від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, чинній на момент набрання судовим рішенням законної сили, видачі виконавчого листа, а також пред`явлення виконавчого документа до виконання, врахувавши пункт 4 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення»

Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)» від 04 листопада 2010 року № 2677-VI, положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», указав, що концерн «МТМ», пред`явивши у червні 2021 року виконавчий лист до виконання, не пропустив визначений для цього законом строк, оскільки строк пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого судом у жовтні 2011 року, переривався його пред`явленням

до виконання 20 січня 2012 року, 26 лютого 2013 року, 15 травня 2014 року, 29 вересня 2015 року, 30 вересня 2016 року та 28 лютого 2020 року був вчергове повернутий стягувачу.

Районний суд, урахувавши відповідні норми ЦК України та положення Статуту концерну «МТМ», зазначив, що генеральний директор концерну «МТМ» уповноважений власником видавати довіреності на представництво інтересів концерну у виконавчому провадженні.

Крім того, суд першої інстанції зробив висновок про те, що порушення державним виконавцем порядку надіслання сторонам виконавчого провадження копій процесуальних документів саме по собі не є достатньою підставою для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження. Ненаправлення виконавцем в установленому законом порядку постанови про відкриття виконавчого провадження може бути підставою для визнання неправомірними таких дій (бездіяльності) державного виконавця, проте боржник не звертався до суду з такими вимогами.

Районний суд указав, що не може бути правовою підставою для повернення державним виконавцем виконавчих документів без прийняття до виконня відсутність або неправильне зазначення у виконавчому листі відомостей про адресу місця проживання чи перебування боржника, або неправильне зазначення назви (виду) виконавчого документа у заяві стягувача

про відкриття виконавчого провадження.

Суд першої інстанції зазначив, щодії посадових осіб Вознесенівського ВДВС, у тому числі виконуючого обов`язки начальника Вознесенівського ВДВС, не містять ознак упередженого ставлення до боржника. При цьому законодавством не передбачено оскарження боржником дій або бездіяльності державного виконавця начальникові відділу, якому підпорядкований державний виконавець.

Судом ураховано судову практику Верховного Суду у подібних справах.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 01 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2021 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції вірно з`ясовано фактичні обставини справи та дана їм належна правова оцінка, а висновки районного суду підтверджуються доказами

й ґрунтуються на нормах діючого законодавства, оскільки строк пред'явлення до виконання виконавчого документа на час його пред`явлення 03 червня 2021 року, виданого судом 20 жовтня 2011 року, переривався його пред`явленням до виконання, у тому числі, 28 лютого

2020 року він був знову повернутий стягувачу без виконання з можливістю повторного пред`явленням до виконання.

Апеляційний суд застосував ті самі норми матеріального права

у відповідних редакціях, що й суд першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції погодився також із тим, що ненаправлення державним виконавцем в установленому законом порядку постанови

про відкриття виконавчого провадження може бути підставою для визнання неправомірними таких дій (бездіяльності) державного виконавця

й не є підставою для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження. Але таких вимог заявником не заявлено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на судові рішення судів попередніх інстанцій, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення

про задоволення її скарги.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2022 року клопотання ОСОБА_1

про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено. Поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження судових рішень. У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 17 травня 2022 року продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків касаційної скарги, вказаних у вищезазначеній ухвалі, так як строк для усунення недоліків касаційної скарги сплив під час дії на території України правового режиму воєнного стану.

У червні 2022 року ОСОБА_1 направила матеріали на виконання ухвали Верховного Суду від 31 січня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2022 року клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задоволено. Звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання та розгляд касаційної скарги. Відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву

на касаційну скаргу.

У липні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, не забезпечили захист та відновлення її порушених прав і не врахували, що судова справа № 2-2125/2010 знищена, а строк пред`явлення

до виконання виконавчого документа стягувачем пропущено.

Посилається на порушення державним виконавцем норм Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, сторонам не направлялися копії процесуальних документів, а сам виконавчий документ був прийнятий

до провадження незважаючи на те, що його зміст не відповідав вимогам закону. Тобто державний виконавець не мав підстав для відкриття виконавчого провадження.

Вважає, що судами формально розглянуто справу й зроблено висновки,

які не відповідають дійсним обставинам справи. При цьому інтереси концерну «МТМ», як стягувача у виконавчому провадженні, повинен представляти генеральний директор, а не представник на підставі довіреності.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2022 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного

Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від державного виконавця Вознесенівського ВДВС Петруніної С. О., в якому вказується,

що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального

чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи

чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної

в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно

до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода

на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, на момент виникнення спірних правовідносин були врегульовані Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження».

Так, у статті 1 вказаного Закону закріплено, що виконавче провадження

як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів

і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно

до цього Законута інших законів, а також рішеннями, що відповідно

до цього Законупідлягають примусовому виконанню.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконанні державного виконавця Вознесенівського ВДВС перебуває виконавчий лист, виданий Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя у справі № 2-2125/2010 від 20 жовтня 2011 року, у якому вказано, що судове рішення набрало законної сили 31 серпня 2010 року, строк пред`явлення виконавчого документа до виконання - до 31 серпня 2013 року (а. с. 16-17, т. 1).

Виконавчий лист неодноразово пред`являвся до виконання, останній раз - у червні 2021 року, у зв`язку з чим 04 червня 2021 року державним виконавцем за вказаним виконавчим документом винесено постанову

про відкриття виконавчого провадження № 65669720 (а. с. 45-48, 59, т. 1).

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права

на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод 1950 року.

Серед основних засад (принципів) цивільного судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 18 ЦПК України).

Статтею 21 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV

«Про виконавче провадження», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що виконавчі листи та інші судові документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом трьох років.

У пункті 4 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження»

та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)» від 04 листопада 2010 року № 2677-VI передбачено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються

до виконання у строки, встановлені на момент їх видачі.

Статтею 23 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV

«Про виконавче провадження», у редакції, чинній на момент пред`явлення стягувачем виконавчого листа до виконання, указано, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються пред`явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку

не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу

у зв`язку з неможливістю повного або часткового виконання рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після перерви встановлюється з дня повернення виконавчого документа стягувачу.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Статтею 12 указаного Закону встановлено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені

до примусового виконання протягом трьох місяців.

Згідно з пунктом 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень

Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» виконавчі документи, видані до набрання чинності

цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

З аналізу змісту пункту 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» вбачається, що положення цього закону застосовуються

до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими

не сплинув на час набрання чинності цим законом.

Судами попередніх інстанцій, вирішуючи спір, встановлено, що строк пред`явлення до виконання вказаного вище виконавчого документа, виданого судом 20 жовтня 2011 року, переривався його пред`явленням

до виконання: 20 січня 2012 року, 26 лютого 2013 року, 15 травня 2014 року, 29 вересня 2015 року, 30 вересня 2016 року й 28 лютого 2020 року виконавчий документу було знову повернуто стягувачу.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зробив правильні висновки про те, що строк пред`явлення до виконання указаного виконавчого документа на час його пред`явлення (червень 2021 року) не сплив.

Доводи касаційної скарги у відповідній частині є безпідставними, оскільки зводяться до власного тлумачення заявником норм матеріального

та процесуального права, спростовуються вищенаведеними правовими нормами та матеріалами справи.

Подібні за змістом правові висновки викладено Верховним Судом

у постанові від 12 листопада 2020 року у справі № 2-н-1599/09 (провадження № 61-9004св20).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені

в постановах Верховного Суду.

Касаційний суд також відхиляє посилання касаційної скарги на порушення державним виконавцем порядку направлення копій процесуальних документів, зокрема постанови про відкриття викнавчого провадження, оскільки вказане не є підставою для її скасування, так як стосується подальших стадій виконавчого провадження.

Суди попередніх інстанцій, урахувавши відповідні норми матеріального права, у тому числі, норми Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», судову практику Верховного Суду, надали правильну оцінку відповідним доводам ОСОБА_1 , зазначивши при цьому,

щотакі дії (бездіяльність) державного виконавця можуть бути підставою для визнання їх неправомірними. Проте, заявник таких вимог не заявляла.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів по суті вирішення спору, вони не знайшли свого підтвердження й не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При цьому зроблені судами висновки узгоджуються із судовою практикою Верховного Суду у даній категорії справ, яка є сталою та сформованою.

Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судами під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести

до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів уважає, що в силу положень частини третьої статті 89

ЦПК України судами всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку

як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу,

а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони

не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться

до незгоди з висновками судів і переоцінки доказів, що у силу вимог

статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини указав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення

та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення, оскільки надана оцінка всім важливим аргументам сторін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують,

на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані

судові рішення - без змін, розподіл судових витрат Верховим Судом

не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 01 грудня

2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць