Справа № 462/6218/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

14 вересня 2022 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді: Іванюк І.Д.

за участю секретаря с/з Тягло Л.В.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання, скасування державної реєстрації та визнання права власності на квартиру,

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просить розірвати договір довічного утримання, укладений 23 грудня 2010 року між нею та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Партикою Н.О, зареєстрований у реєстрі за № 4- 701; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровану у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03 листопада 2011 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 11266357; визнати за ОСОБА_1 право власності на вказану квартиру. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що між позивачем та ОСОБА_3 23 грудня 2010 року було укладено договір довічного утримання, який посвідчений державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Партикою Н.О. та зареєстрований у реєстрі за № 4- 701. Відповідно до п. 1 даного Договору ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_3 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого ОСОБА_3 зобов`язується забезпечувати ОСОБА_1 утриманням та доглядом довічно на умовах цього договору. Згідно із п. 7 Договору за згодою сторін обов`язок Набувача по наданню Відчужувачу довічного забезпечення визначається у вигляді: забезпечення житлом, шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у цілій відчужуваній квартирі, без конкретного визначення частини помешкання; здійснення догляду та необхідної допомоги; надання побутових послуг; забезпечення згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами незалежно від їх вартості; у разі виникнення потреби, забезпечити іншими видами матеріального забезпечення та доглядом. Згідно із п. 8 Договору грошова оцінка зазначених у цьому договорі видів матеріального забезпечення на місяць за згодою сторін визначається у сумі 300,00 (триста гривень), яка у майбутньому підлягає індексації у порядку, встановленому законом. Позивач є інвалідом 2 групи загального захворювання та потребує стороннього догляду, однак відповідач у 2011 році виїхала та постійно проживає у США, а відтак взяті на себе зобов`язання по Договору не виконує, кошти не надає, догляду за позивачкем не здійснює, необхідних медичних препаратів не купує, комунальних послуг за квартиру не сплачує. З огляду на це, позивач змушена сама витрачати свою пенсію на власне матеріальне забезпечення, оплачувати за власні кошти комунальні послуги, купувати медичні препарати. У зв`язку із наведеним на даний час у неї виникла заборгованість по оплаті комунальних послуг на суму понад 19000 грн. На підставі вищевикладеного просить позов задовольнити.

У судовому засіданні, позивач та її представник позовну заяву повністю підтримали, посилаючись на мотиви такої, просили задовольнити у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча про час та місце слухання справи повідомлялася належним чином згідно із ч. 11 ст. 128 ЦПК України, заперечень суду не надала, у зв`язку з чим у відповідності до ст. 280 ЦПК України суд розглядає справу без присутності відповідача, ухвалюючи заочне рішення.

З`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, заслухавши у судовому засіданні свідків, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 23 грудня 2010 року уклали договір довічного утримання, який посвідчений державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Партикою Н.О. та зареєстрований у реєстрі за № 4-701. Відповідно до п.1 Договору, ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_3 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 та взамін чого ОСОБА_3 зобов`язується забезпечувати ОСОБА_1 утриманням та доглядом довічно на умовах цього договору (а.с. 11-12). Одночасно із посвідченням Договору державним нотаріусом Другої Львівської нотаріальної контори Партикою Н.О. на спірну квартиру накладено обтяження у вигляді заборони відчуження квартири, яка належить ОСОБА_3 , до припинення чи розірвання договору, зареєстровану в реєстрі за № 4-702. Пунктом 3 даного Договору визначено, що квартира в цілому складається з однієї житлової кімнати житловою площею 17,8 кв.м. та кухні. Загальна площа квартири становить 37,6 кв.м. Згідно із п. 7 Договору обов`язок набувача по наданню відчужувачу довічного забезпечення визначається у вигляді: забезпечення житлом, шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у цілій відчужуваній квартирі, без конкретного визначення частини помешкання; здійснення догляду та необхідної допомоги; надання побутових послуг; забезпечення згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами незалежно від їх вартості; у разі виникнення потреби, забезпечити іншими видами матеріального забезпечення та доглядом. Згідно із п. 8 Договору грошова оцінка зазначених у цьому договорі видів матеріального забезпечення на місяць за згодою сторін визначається у сумі 300,00 (триста гривень), яка у майбутньому підлягає індексації у порядку, встановленому законом. Пункт 17 зазначеного договору передбачає умови розірвання договору, а саме цей договір може бути розірвано за згодою сторін, а або за рішенням суду згідно із ст. 755 ЦК України.

Як визначено в ст.744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно із п.1 ч.1 ст.755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірвано за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ч.ч.2,3 ст.653 ЦК України, у разі розірвання договору в судовому порядку зобов`язання сторін припиняються з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Із системного аналізу положень вказаних норм та умов договору вбачається, що підставою для розірвання договору довічного утримання є як повне невиконання набувачем взятих на себе обов`язків, так і їх неналежне виконання у порівнянні з умовами договору незалежно від вини набувача. При цьому, обов`язок з доведення факту належного виконання умов договору довічного утримання, у відповідності до ч.3 ст.12, ч.1 ст.76 ЦПК України, покладається саме на відповідача, який надає це утримання.

В розумінні ч.1 ст. 756 ЦК України правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане, оскільки виникнення права власності на житловий будинок у набувача за договором довічного утримання ні з якою іншою обставиною, як укладенням договору, не пов`язано.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 18.01.2017 у справі № 6-2723цс16, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та дійсним володільцем майна.

Позивач у позовній заяві зазначає, що зобов`язання, згідно із умовами договору довічного утримання відповідачем не виконуються.

Наведене у судовому засіданні підтвердила свідок ОСОБА_4 , з показань якої вбачається, що вона є сусідкою позивача, проживає на одному поверсі із нею. Зазначила, що майже кожного дня відвідує позивача, щоб допомогти, в тому числі, коли остання хворіє. Їй відомо, що ОСОБА_1 уклала договір довічного утримання із племінницею ОСОБА_3 відповідачем у справі, однак з цього часу останню не бачила. Позивач є інвалідом 2 групи, потребує матеріальної допомоги та догляду, однак такої їй ніхто не надає. Також повідомила, що у ОСОБА_1 виникла заборгованість з оплати комунальних послуг та остання числиться у списках боржників.

З показань свідка ОСОБА_5 , яка є головою ОСББ у будинку на АДРЕСА_2 , де проживає позивач, вбачається, що остання ніколи не бачила відповідача та їй відомо, що позивач просить допомогу у сусідів. Про те, що власником квартири, у якій проживає позивач є ОСОБА_3 їй стало відомо тоді, коли вона розпочала виконувати обов`язки голови ОСББ та виявила, що за надані у квартиру АДРЕСА_3 житлово-комунальні послуги наявна значна заборгованість. Ствердила, що постійного догляду за позивачкою ніхто не здійснює, хоча вона потребує сторонньої допомоги.

Крім того, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 перетинала державний кордон, а саме: 27.05.2018 року здійснювала в`їзд в Україну рейсом Нью-Йорк-Київ, а 30.05.2018 року здійснила виїзд із України. Іншої інформації немає. (а.с.53).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року в справі № 759/501/17 (провадження № 61-14554св18) зроблено висновок, що «тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій. Аналогічний висновок міститься у постанові ВС від 18.08.2021 року у справі № 645/3284/19.

Таким чином, з вищенаведених доказів вбачається, що ОСОБА_3 у 2018 році вибула за межі України та в порушення умов п. 7 Договору довічного утримання не здійснює догляду за ОСОБА_1 , яка є особою похилого віку та потребує сторонньої допомоги, не надає їй матеріального утримання, а тому наведене є підставою для задоволення позову у цій частині та розірвання договору довічного утримання.

З приводу вимоги позивача про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на квартиру номер АДРЕСА_1 , зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.11.2011 року та визнання права власності на таку суд зазначає наступне.

В розумінні ч.1 ст. 756 ЦК України правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане, оскільки виникнення права власності на житловий будинок у набувача за договором довічного утримання ні з якою іншою обставиною, як укладенням договору, не пов`язано.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в чинній редакції (із змінами від 12.05.2022) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, в силу наведених положень законодавства рішення суду про розірвання договору довічного утримання є підставою для повернення до відчужувача права власності на майно та подальшої державної реєстрації такого, а тому не потребує окремого вирішення у рішенні суду, у зв"язку із чим позов у цій частині до задоволення не підлягає.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується вимогами ч.6 ст. 141 ЦПК України, згідно із якими, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивач ОСОБА_1 звільнена, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а отже, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 77-83, 263-265 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Розірвати договір довічного утримання, укладений 23.12.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Партикою Н.О. і зареєстрований у реєстрі за № 4-701.

В решті позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 908,00 /дев`ятсот вісім/ гривень судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної чинності, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

При цьому, у відповідності до вимог п.3 Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Учасники процесу:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , остання відома адреса проживання: АДРЕСА_5 .

Повний текст судового рішення складено та підписано 22 вересня 2022 року.

Суддя Іванюк І.Д.