КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/6576/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та моральної шкоди, -

встановив:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 01 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір оренди квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

За вказаним договором позивач сплатив орендну плату за 63 місяці авансовим платежем, тобто до грудня 2019 року включно.

Згідно умов договору позивач був зареєстрований як переселенець, сплачував усі належні комунальні платежі, що підтверджуються відповідними квитанціями.

У зазначеній квартирі позивач мешкав разом зі своєю родиною до 28 листопада 2017 року.

Однак наприкінці листопада 2017 року відповідач під час відпустки позивача, без будь-яких підстав, в порушення договору оренди та вимог діючого законодавства, зламав замки орендованої квартири, захопив все майно та грошові кошти, що в ній знаходились та замінив замки вхідної двері, чим фактично позбавив позивача доступу до житла та фактично заволодів належними позивачу речами на суму 243838,27 грн. та грошовими коштами в сумі 28000 доларів США, що станом на момент звернення з даним позовом становить 784000 грн.

До дня звернення із позовом до суду позивач позбавлений можливості отримати від відповідача орендну плату за період з грудня 2017 року по грудень 2019 року в сумі 250000 грн., грошові кошти позивача, які перебували в орендованій квартирі, в сумі 28000 доларів США, що станом на момент звернення з даним позовом становить 784000 грн., та майно на загальну вартість 243838,27 грн.

Від повернення майна позивачу відповідач ухиляється, неодноразові звернення позивача ігнорує.

Позивач вважає, що відповідачем безпідставно набуто належне позивачу майно та грошові кошти, а тому підлягає поверненню позивачу.

Крім того, позивач також вважає, що діями відповідача йому завдано також моральної шкоди в розмірі 100000 грн.

Внаслідок дій відповідача завдана позивачу моральна шкода полягала в тому, що позивач разом з родиною залишився без житла, коштів, майна, внаслідок чого змушений був змінити спосіб життя, як свій особистий так і своєї родини, зазнати додаткових душевних страждань, порушення нормального життєвого розпорядку через неможливість активно займатись справами, якими він зазвичай займався.

Позивач у 2014 року змушений був покинути місце свого постійного проживання в м. Луганськ, і облаштуватися в м. Києві, а відповідач своїми діями позбавив позивача його звичного способу життя, значної кількості побутових речей.

При цьому, відповідач добровільно повернути майно та кошти відмовився, що заподіяло позивачу додатково емоційних переживань, пов`язаних із необхідністю звернення до суду, юридичних консультацій.

Внаслідок виникнення стресової ситуації у позивача порушилися нормальні життєві зв`язки та стосунки з оточуючими людьми.

Просив суд, стягнути з ОСОБА_2 на свою користь безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 28000 доларів США, що станом на момент звернення з даним позовом становить 784000 грн., орендну плату за період з грудня 2017 року по грудень 2019 року в сумі 250000 грн., 243838,27 грн. за неповернуте з квартири майно, моральну шкоду в розмірі 100000 грн., а також понесені судові витрати.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилався на те, що судом було встановлено факт укладання договору оренди між позивачем та відповідачем, сплату грошових коштів за цим договором у вказаному в договорі розмірі, факт проживання там позивача та наявність його речей тощо.

Відповідачем вказані обставини жодним чином не заперечуються та не спростовуються.

Останній навіть не виявив бажання скористатися правом надати відзив на позовну заяву та викласти в ньому доводи на спростування вказаних в позові доводів та надати відповідні докази.

Крім того судом встановлено факт ведення переговорів щодо звільнення квартири позивачем та те, що відповідач заходив до квартири без погодження з позивачем.

При цьому, судом зазначено про недоведеність позовних вимог, разом з тим не наведено жодного аргументу щодо спростування доводів позивача та мотивів не врахування наданих ним доказів, в той час як позиція відповідача врахована під час винесення рішення про відмову в задоволенні позову.

На думку позивача, викладені обставини мають ознаки упередженості через відстоювання безпідставної позиції відповідача.

Зазначає, що у нього відсутній інший спосіб захистити свої порушені права, оскільки відразу після того, як відповідач змінив замки в квартирі та не повернув належне позивачу майно та грошові кошти, позивач у встановленому порядку звернувся до правоохоронних органів із заявою про злочин, в межах порушеного кримінального провадження ним було заявлено цивільний позов.

Проте, внаслідок бездіяльності слідчого з 2018 року в даному кримінальному провадженні не було вчинено жодних дій, спрямованих на захист прав заявника.

Просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, обґрунтовуючи його тим, що відповідач дійсно не заперечував факт надання в тимчасове користування для проживання позивача квартиру АДРЕСА_2 , яка належить відповідачу на праві власності.

Разом з тим, відповідач не визнавав та заперечував факт укладання договору оренди від 01 жовтня 2014 року, тим більше факт передачі грошових коштів за цим договором.

Відповідач наполягав на тому, що вказаний договір є фіктивний та не може бути прийнятий до уваги.

Зазначив, що в рамках цивільного провадження підтвердити цей факт позбавлений, з огляду на те, що експертним шляхом дослідження підпису відбувається лише за наявності оригіналу документа, який відсутній у позивача, а відтак він не може надати для дослідження.

Також не заперечував, що в рамках кримінального провадження, яке здійснювалося Дарницьким УП ГУ НП у м. Києві був допитаний в якості свідка, вказував що підпис на ксерокопії договору оренди від 01 жовтня 2014 року виконаний не ним, йому не належить, на підтвердження чого надав експериментальні та вільні примірники свого підпису.

Оригінал договору оренди житлового приміщення від 01 жовтня 2014 року позивачем не був поданий.

Крім цього, зазначаючи в апеляційній скарзі, що судом першої інстанції встановлено сплату грошових коштів за договором оренди у вказаному в договорі розмірі, та факт наявності в квартирі речей позивача, не відповідає дійсності.

На думку відповідача, ці факти апелянт навмисно спотворив переслідуючи мету ввести суд апеляційної інстанції в оману.

Відповідач також вважає, що позов є безпідставним та штучним.

Так, відповідач був допитаний в рамках кримінального провадження та приймав участь в інших процесуальних діях.

В рамках досудового розслідування жодній особі не було повідомлено письмово про підозру.

У січні 2020 року до Дарницького районного суду надійшла позовна заява апелянта по справі до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в м. Києві, треті особи: Дарницьке управління поліції Головного територіального управління Національної поліції України в м. Києві, Київська місцева прокуратура №2, Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві про відшкодування шкоди.

Позов був мотивований тим, що уповноваженими особами не вчинено жодних дій, спрямованих на захист прав та інтересів ОСОБА_1 , які полягають у наявності завданої позивачу майнової шкоди в сумі 1154838,27 грн.

10 квітня 2020 року Дарницький районний суд м. Києва відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, з тих підстав, що позивач не довів, що внаслідок бездіяльності службових осіб при розслідуванні кримінальної справи, у якій він визнаний потерпілим, йому було завдано матеріальної шкоди.

09 вересня 2020 року Київський апеляційний суд залишив без змін рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 квітня 2020 року.

Правом на касаційне оскарження ОСОБА_1 не скористався.

Натомість 29 вересня 2020 року він звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із даним позовом, під час якого не довів свої позовні вимоги.

Просив , апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам закону, рішення суду першої інстанції відповідає.

Так, по справі встановлено, що 01 жовтня 2014 між ОСОБА_1 (орендар) та ОСОБА_2 (орендодавець) було укладено договір оренди квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач протягом деякого часу проживав у вказаній квартирі, власником якої є відповідач.

Позивач в обґрунтування позовних вимог стверджує, що у листопаді 2017 року відповідач під час відпустки позивача, без будь яких підстав, зламав замки у квартирі, захопив все майно та грошові кошти, що в ній знаходились та замінив замки вхідної двері, та фактично заволодів належними позивачу речами на загальну вартість 243838,27 грн. та грошовими коштами в сумі 28000 доларів США.

Посилався на те, що, у квартирі залишились речі та грошові кошти позивача, які в добровільному порядку відповідач не повертає.

До дня звернення до суду із позовом позивач позбавлений можливості отримати від відповідача орендну плату за період з грудня 2017 року по грудень 2019 року в сумі 250000 грн., грошові кошти позивача, які перебували в орендовані квартирі, в сумі 28000 доларів США, що станом на момент звернення з даним позовом становить 784000 грн., та майно на загальну вартість 243838,27 грн., яке перебувало у орендованій квартирі, надавши частково копії товарних чеків на придбання речей, побутової техніки, меблів та квитанцій на придбання іноземної валюти.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимагаючи стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 28000 доларів США, орендну плату за період з грудня 2017 року по грудень 2019 року в сумі 250000 грн. та компенсацію за неповернуте з квартири майно, яку позивач оцінює у сумі 243838,27 грн., останній не довів факт вчинення відповідачем неправомірних дій, які свідчили б про безпідставне набуттям чи збереженням (заволодіння) речами позивача, які є у причинному зв`язку із завданою шкодою, оскільки матеріалами справи жодним чином не доведено знаходження описаних у позові побутових речей та меблів у квартирі.

Крім того, позивач не надав суду будь яких доказів того, що грошові кошти та компенсацію за неповернуте майно, за яке він просив стягнути з відповідача, дійсно належить йому на праві власності та знаходилось у приміщенні квартири відповідача час його проживання у ній, а відповідач заволодів цим майном, тобто майно перебуває в його володінні без належної правової підстави.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Із змісту вказаної норми закону вбачається, що право вимагати витребування майна із чужого незаконного володіння має власник цього майна.

Згідно із ст.1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Відповідно до ч.1 ст.397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

В частині 3 ст.397 ЦК України передбачено, що фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Відповідно до ст.398 ЦК України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Підстави припинення права володіння передбачені в ч.1 ст.399 ЦК України, де вказано, що право володіння припиняється у разі: відмови володільця від володіння майном; витребування майна від володільця власником майна або іншою особою; знищення майна, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.5 статті 12 ЦПК України, суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею ст.78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п.2. ч.1 ст.43 ЦПК України, учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст.44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства.

Відповідно до п.2 та 4 ч.2 ст.43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Законодавцем визначено, а саме ч.1 ст.79 ЦПК України, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається в межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені.

Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Зазначення доказів - це інформація, повідомлення про конкретні засоби доказування, на підставі яких підтверджується наявність чи відсутність викладених обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, що було виконано стороною позивача.

Якість доказування забезпечується визначеним ЦПК процесуальним порядком і способом їх дослідження.

Особливість по доказуванню полягає в тому, що воно виступає як право і обов`язок осіб, які беруть участь у справі.

Вони мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні і письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування та заперечення, тобто мають право на доказування.

Сторони, подаючи докази, реалізують своє право по доказуванню і одночасно виконують обов`язок по доказуванню.

Обов`язок по доказуванню покладається на того, хто звернувся за допомогою до суду.

Право доказування виступає як можливість подання доказів, участь в їх дослідженні, попередній оцінці та гарантується сукупністю процесуальних засобів і реалізується по волі заінтересованих осіб особисто або за допомогою суду у відповідності з своїми інтересами та вибором способу поведінки.

Обов`язок по доказуванню полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, який гарантується настанням несприятливих правових наслідків у випадку їх невиконання, зокрема, відмовою суду визнати наявність юридичного факту у разі невиконання стороною обов`язку по його доказуванню; якщо позивач не доведе підставу вимоги, то в позові належить відмовити.

Невиконання обов`язку по доказуванню для сторін й інших суб`єктів правового спору матиме матеріально-правові і процесуально-правові наслідки.

Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б обґрунтовано підтверджували існування обставин, про які останній зазначає у позовній заяві.

Вказані твердження викладені у позовній заяві ґрунтуються виключно на поясненнях самого позивача.

Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки сторона позивача не довела обставини, на які вона посилалася в обґрунтування позовних вимог, тоді як доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Вірним є і висновок суду про відмову у стягненні з відповідача на користь позивача моральної шкоди, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження факту наявності моральної шкоди та протиправності дій відповідача, якими така шкода могла бути заподіяна.

Зібраними по справі доказами спростовуються твердження позивача про набуття і збереження відповідачем майна позивача без достатньої правової підстави.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки ухвалою Київського апеляційного суду від 22 червня 2022 року ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі, та у зв`язку із залишенням рішення суду першої інстанції без змін, із ОСОБА_1 підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 15765 грн.

Відповідно до п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду, апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, судовий збір становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

При подачі позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 10510 грн., а тому за подання апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір саме у розмірі 15765 грн. (10510х150%).

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 15765 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 22 вересня 2022 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана