Провадження № 2/225/183/2022
Єдиний унікальний номер № 225/7067/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2022 року Дзержинський міський суд Донецької області у складі

головуючого - судді Челюбєєва Є.В.,

за участі секретаря Федорцової І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позову позивач зазначив наступне.

15 липня 2020 року на території ринку «Черьомушки», який розташований по вул. Терешкової м. Торецьк Донецької області, у торгівельному ларьку «Сундучок» між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений в усній формі договір позики грошей.

Згідно умов договору позивач ОСОБА_1 передав позичальнику ОСОБА_2 у власність грошові кошти в сумі 15000 грн., які вона зобов`язалась повернути до 01 жовтня 2020 року, з помісячною виплатою 15 % від суми, тобто 2250 грн. щомісяця. Про це ОСОБА_2 написала власноручно розписку у присутності двох свідків, але у вказаний строк своє зобов`язання не виконала.

Станом на 01 жовтня 2020 року відповідач має заборгованість перед позивачем за вказаним договором 15000 грн. основного боргу та 5625 грн. в якості відсотків за 2,5 місяці, а всього на суму 20625 грн.

Крім цього 21 вересня 2020 року на території ринку «Черьомушки», який розташований по вул. Терешкової м. Торецьк Донецької області, у торгівельному ларьку «Сундучок» між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений в усній формі договір позики грошей.

Згідно умов договору позивач ОСОБА_1 передав позичальнику ОСОБА_2 у власність грошові кошти в сумі 20000 грн., які вона зобов`язалась повернути до 01 січня 2021 року, з помісячною виплатою 15 % від суми, тобто 3000 грн. щомісяця. Про це ОСОБА_2 написала власноручно розписку у присутності двох свідків, але у вказаний строк своє зобов`язання не виконала.

Станом на 01 січня 2021 року відповідач має заборгованість перед позивачем за вказаним договором 20000 грн. основного боргу та 9000 грн. в якості відсотків за 3 місяці, а всього на суму 29000 грн.

Також 03 лютого 2021 року на території ринку «Черьомушки», який розташований по вул. Терешкової м. Торецьк Донецької області, у торгівельному ларьку «Сундучок» між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений в усній формі договір позики грошей.

Згідно умов договору позивач ОСОБА_1 передав позичальнику ОСОБА_2 у власність грошові кошти в сумі 15200 грн., які вона зобов`язалась повернути до 30 серпня 2021 року, з помісячною виплатою 15 % від суми, тобто 2280 грн. щомісяця. Про це ОСОБА_2 написала власноручно розписку у присутності двох свідків, але у вказаний строк своє зобов`язання не виконала.

Станом на 31 серпня 2021 року відповідач має заборгованість перед позивачем за вказаним договором 15200 грн. основного боргу та 13680 грн. в якості відсотків за 6 місяців, а всього на суму 28880 грн.

Відповідач ОСОБА_2 вимоги договорів не виконувала, посилаючись на тимчасові труднощі, стала уникати позивача.

Просить стягнути з відповідача на користь позивача загальну суму боргу за вказаними договорами позики, яка складає 78505 грн., 3% річних (пені), інфляційні витрати, посилаючись на ч.2 cт. 625 ЦК та покласти на відповідача відшкодування витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивач в судове засідання не з`явився, просив розглянути справу у його відсутності, заявлені вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечує.

Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явилися, представник позивача подав заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги визнає частково, з підстав, визначених у відзиві на позовну заяву.

У відзиві на позовну заяву від 20 січня 2022 року представник відповідача ОСОБА_3 зазначає, що 15 липня 2020 року ОСОБА_1 передав у борг ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 15000 грн., які вона зобов`язалась повернути в строк до 01 жовтня 2020 року з щомісячною виплатою процентів в розмірі 2250 грн. Дана обставина підтверджена розпискою від 15 липня 2020 року, копія якої додана позивачем до позовної заяви. Відповідачем не спростовується факт передачі грошових коштів та нарахування процентів за користування грошовими коштами за період з 15 липня 2020 року по 01 жовтня 2020 в розмірі 5625 грн. Загалом сума заборгованості за цією розпискою складає 20625 грн. та ОСОБА_2 підтверджує за нею своє зобов`язання.

21 вересня 2020 року ОСОБА_1 передав у борг ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 20000 грн., яка, в свою чергу, власноруч написала про це розписку від 21 вересня 2020 року. Хоча в розписці не зазначений строк повернення грошових коштів, відповідач підтверджує домовленість між сторонами щодо повернення боргу в строк до 01 січня 2021 року. Але відповідач повністю не погоджується з нарахуванням відсотків за користування коштами в розмірі 9000 грн., оскільки між сторонами була домовленість щодо щомісячної сплати боргу 15 процентів. В розмінні ОСОБА_2 , вона взяла на себе зобов`язання виплачувати борг в розмірі 20000 грн. з щомісячною розбивкою цієї суми рівними частинами. Щодо сплати процентів домовленості між сторонами не було, розписка містить наступний запис «з щомісячною сплатою 15 процентів", що буквально сприйняте боржником як щомісячну виплату суми позики по 15 відсотків щомісяця. Відповідач погоджується з нарахування позивачем суми заборгованості в розмірі 20000 грн., але з нарахуванням процентів в розмірі 9000 грн. не згодна.

03 лютого 2021 року ОСОБА_1 передав у борг ОСОБА_2 540 доларів США, що по курсу НБУ до гривні на день передачі грошових коштів склало 15200 грн. зі строком повернення до 30 серпня 2021 року. Обставина передачі грошових коштів підтверджена власноруч складеною розпискою відповідача від 03 лютого 2021 року. Відповідач не заперечує факт передачі їй грошових коштів, але з нарахуванням процентів за користування грошовими коштами в розмірі 13680 грн. не згодна, оскільки стосовно цього домовленості між сторонами не було. Так, розписка містить фразу «що складає щомісяця 15 процентів, а саме 2280 грн. Тобто, беручи грошові кошти в борг, відповідач погодилась повертати суму в розмірі 15200 грн. рівними щомісячними платежами по 2280,00 грн. протягом 6 місяців. Тому, відповідач погоджується з нарахуванням позивачем суми заборгованості в розмірі 15200 грн., але з нарахуванням процентів в розмірі 13680 грн. не згодна.

Таким чином, відповідач частково визнає позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договорами позики від 15 липня 2020 року, від 21 вересня 2020 року та від 03 лютого 2021 року в розмірі 55825 грн. (20625,00 грн. + 20000,00 грн. + 15200,00 грн.). В задоволенні вимог про стягнення заборгованості в розмірі 22680,00 грн. просить відмовити.

У відповіді на відзив від 15 березня 2022 року, представник позивача ОСОБА_4 з доводами відзиву не погоджується, вважає, що відповідач не вірно трактує тексти розписок від 21 вересня 2020 року та 03 лютого 2021 року, для уникнення своїх фінансових зобов`язань, що спростовується навіть розрахунком, а саме складанням помісячних платежів, які, як зазначає відповідач, у її розумінні підлягали поверненню. Окрім того, у всіх випадках при складанні усних договорів позики грошей між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були присутні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які можуть підтвердити обставини цих подій, предмети договорів та умови надання грошей.

Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об`єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку.

Статтею 4 ЦПК визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка підтверджує укладення договору позики.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08.04.2021 року у справі №500/1755/17.

Як вбачається з розписки від 15 липня 2020 року ОСОБА_2 в присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , на ринку «Черьомушки», який розташований по АДРЕСА_1 в торгівельному павільйоні « ІНФОРМАЦІЯ_1 » позичила у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 15000 грн., які вона зобов`язалась повернути до 01 жовтня 2020 року, з помісячною виплатою 15 % від суми, тобто 2250 грн. щомісяця.

Згідно з розпискою від 21 вересня 2020 року ОСОБА_2 в присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , на ринку «Черьомушки», який розташований по АДРЕСА_1 в торгівельному павільйоні « ІНФОРМАЦІЯ_1 » позичила у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 20000 грн., з помісячною виплатою 15 % від суми, тобто 3000 грн. щомісяця. В зазначеній розписці не зазначений строк повернення грошових коштів, але відповідач у своєму відзиві на позов підтверджує домовленість між сторонами щодо повернення боргу в строк до 01 січня 2021 року.

Згідно з розпискою від 03 лютого 2021 року ОСОБА_2 в присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , на ринку «Черьомушки», який розташований по АДРЕСА_1 в торгівельному павільйоні « ІНФОРМАЦІЯ_1 » позичила у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 540 доларів США, що по курсу НБУ до гривні на день передачі грошових коштів склало 15200 грн., які вона зобов`язалась повернути до 30 серпня 2021 року, з помісячною виплатою 15 % від суми, тобто 2280 грн. щомісяця.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно ст. 525 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Згідно з частиною першою статті 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

У ч. 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Позивачем на підтвердження факту передачі грошових коштів відповідачу надані засвідчені належним чином копії розписок від 15 липня 2020 року, від 21 вересня 2020 року та від 03 лютого 2021 року, написані власноручно ОСОБА_2 в присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

З огляду на наведене суд приходить до висновку, що відповідач дійсно взяла у позивача гроші у борг 15 липня 2020 року в сумі 15000 грн., 21 вересня 2020 року в сумі 20000 грн., 03 лютого 2021 року в сумі 15200 грн., з обов`язком повернути їх до термінів, зазначених у розписках, проте у порушення взятих на себе зобов`язань та зазначених норм закону відповідач зобов`язання за вказаними договорами належним чином не виконала.

Таким чином, встановивши, що долучені до матеріалів справи копії розписок від 15 липня 2020 року, від 21 вересня 2020 року та від 03 лютого 2021 року про отримання коштів відповідачем у позивача, є належними і допустимими доказами виникнення боргового зобов`язання, ці договори позики сторони уклали відповідно до вимог ст.1047 ЦК України, та що вказані розписки є не лише підтвердженням укладення договорів, а й передачі позикодавцем грошових сум позичальнику та відсутні будь-які докази виконання відповідачем боргових зобов`язань за даними розписками суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договорами позики у розмірі 50200 грн. (15000 грн.+20000 грн.+ 15200 грн.).

Що стосується вимог позивача про стягнення процентів за користування позикою, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже враховуючи, що інше не встановлено договором або законом, відповідач має сплатити позивачеві проценти від суми позики на рівні облікової ставки НБУ. Такі проценти мають нараховуватися протягом строку дії договору, а після його закінчення кредитор має право вимагати нарахування платежів згідно зі статтею 625 ЦК України, тобто, 3 % річних та інфляційні, що відповідає висновку, зазначеному у постанові Верховного Суду №756/3128/16-ц від 09.08.2019 року.

Тому позикодавець має право вимагати стягнення процентів за користування коштами у межах погодженого сторонами строку позики.

За умовами договору позики від 15 липня 2020 року сторони погодили щомісячну сплату відсотків від суми позики 15 %, сума позики 15000 грн., яку надано до 01 жовтня 2020 року.

Таким чином сума відсотків, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за вищезазначеною позикою складає (15000х15%) х 2,5 місяці (період з 15 липня 2020 року по 01 жовтня 2020 року) =5625 грн.

Стосовно невизнання позовних вимог представником відповідача в частині сплати відсотків за договорами позики від 21 вересня 2020 року та від 03 лютого 2021 року, з підстав, зазначених у відзиві, суд приходить до наступного висновку.

Представник відповідача зазначає, що ОСОБА_2 повністю не погоджується з нарахуванням відсотків за користування коштами, оскільки між сторонами була домовленість щодо щомісячної сплати боргу 15 процентів. В розмінні ОСОБА_2 , вона взяла на себе зобов`язання виплачувати основну суму боргу щомісячними платежами.

Як вбачається з тексту розписки від 21 вересня 2020 року, написаної власноручно ОСОБА_2 в присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , вона позичила у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 20000 грн., з помісячною виплатою 15 %. В зазначеній розписці не зазначений строк повернення грошових коштів, але відповідач у своєму відзиві на позов підтверджує домовленість між сторонами щодо повернення боргу в строк до 01 січня 2021 року, про що в позові зазначив позивач.

Як вбачається з тексту розписки від 03 лютого 2021 року, написаної власноручно ОСОБА_2 в присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , вона позичила у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 540 доларів США, що по курсу НБУ до гривні на день передачі грошових коштів склало 15200 грн., які вона зобов`язалась повернути до 30 серпня 2021 року, з помісячною виплатою 15 % від суми, тобто по 2280 грн.

Таким чином сторони в розписках передбачили порядок сплати процентів за користування коштами.

Доводи відповідача про те, що розписки лише містять інформацію про отримання грошових коштів та процентний розмір їх щомісячного повернення, однак, в розумінні відповідача не містять інформації про розмір та сплату процентів, є безпідставними та спростовується змістом вказаних вище розписок, в яких вона підтвердила свої зобов`язання перед позивачем по поверненню грошових коштів зі сплатою 15% процентів щомісячно від суми боргу.

Отже, фактично між сторонами було досягнуто згоди щодо загальної суми грошових коштів, отриманих відповідачем в борг, розміру та порядку сплати процентів за користування коштами.

Таким чином, за умовами договору позики від 21 вересня 2020 року сторони погодили щомісячну сплату відсотків від суми позики 15 %, сума позики 20000 грн., яку надано до 01 січня 2021 року.

Таким чином сума відсотків, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за вищезазначеною позикою складає (20000х15%) х 3 місяці (період з 21 вересня 2020 року по 01 січня 2021 року) = 9000 грн.

За умовами договору позики від 03 лютого 2021 року сторони погодили щомісячну сплату відсотків від суми позики 15 %, сума позики 15200 грн., яку надано до 30 серпня 2021 року.

Таким чином сума відсотків, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за вищезазначеною позикою складає (15200х15%) х 6 місяців (період з 03 лютого 2021 року по 30 серпня 2021 року) 136800 грн.

Тому суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає сума відсотків за договорами позики в загальному розмірі 28305 грн.

Що стосується вимог позивача про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, суд приходить до наступного висновку.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.18 своєї Постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснив судам, що за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (пункт 26)).

У пунктах 45, 46 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року, справа № 340/385/17, провадження № 14-495цс19, зазначено що оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Як вбачається з розрахунку позивача від 30 серпня 2022 року, доданого до заяви про усунення недоліків на виконання ухвали від 25 серпня 2022 року, сума позову становить: 78505 грн. (сума основного боргу та сума відсотків) + 7850 грн. (сума з урахуванням індексу інфляції) + 2497 грн. (сума 3% річних) = 88852 гривні.

Розрахунок 3% річних та інфляційних витрат відповідачем проведено за період з липня 2020 року до серпня 2021 року, тобто нарахування проводилось на суму основного боргу та сума відсотків протягом строку дії договорів позики від 15 липня 2020 року (строк виконання основного зобов`язання з 15 липня 2020 року по 01 жовтня 2020 року), від 21 вересня 2020 року (строк виконання основного зобов`язання з 21 вересня 2020 року по 01 січня 2021 року) та від 03 лютого 2021 року (строк виконання основного зобов`язання з 03 лютого 2021 року по 30 серпня 2021 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що "у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання".

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року по справі № 755/10947/17, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію.

Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, суд не може погодитись з правомірністю нарахування 3% річних та інфляційних витрат протягом строку виконання основних зобов`язань (з 15 липня 2020 року по 01 жовтня 2020 року, 21 вересня 2020 року по 01 січня 2021 року, з 03 лютого 2021 року по 30 серпня 2021 року) за договорами позики, оскільки в цей період нараховувалися проценти у відповідності до умов договору та ч.1 ст. 1048 ЦК України, тому вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, які нараховані після настання строку виконання зобов`язання за договорами позики від 15.07.2020 та від 21.09.2020 підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи, що позивачем заявлено вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних витрат лише по серпень 2021 року, судом здійснено перерахунок за допомогою калькулятора штрафів системи «Ліга-Закон» наступним чином:

За умовами договору позики від 15 липня 2020 року, сума позики 15000 грн, яку надано до 01 жовтня 2020 року. Початком обрахування інфляційних витрат та 3% річних є 01 жовтня 2020 року (наступний день після закінчення строку договору), кінцем 31 серпня 2021 року (335 днів у періоді). Обраховуючи початок виникнення заборгованості із 01 жовтня 2020 року по 31 серпня 2021 року від суми боргу постановленої до стягнення, суд встановив розмір інфляційних втрат (15000 грн. х 1.09684438 (інфляційне збільшення) 15000 грн) 1452,67 грн., 3% річних (15000 грн. х 3% х 92 : 366 : 100) + (15000 грн. х 3% х 243 : 365 : 100) 412,70 грн.

За умовами договору позики від 21 вересня 2020 року, сума позики 20000 грн., яку надано до 01 січня 2021 року. Початком обрахування інфляційних витрат та 3% річних є 01 січня 2021 року (наступний день після закінчення строку договору), кінцем 31 серпня 2021 року. Обраховуючи початок виникнення заборгованості із 01 січня 2021 року по 31 серпня 2021 року (243 дня у періоді) від суми боргу постановленої до стягнення, суд встановив розмір інфляційних втрат (20000 грн. х 1.06248554 (інфляційне збільшення) 20000 грн) 1249,71 грн., 3% річних (20000 грн. х 3% х 243 : 365 : 100) 399,45 грн.

Тому суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає сума 3% річних за договорами позики від 15.07.2020 та від 21.09.2020 в загальному розмірі 812,15 грн. та сума інфляційних витрат в загальному розмірі 2702,38 грн.

Даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що підлягають частковому задоволенню у сумі 78505 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 3, 12, 258, 259, 265, 273, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , місце фактичного перебування, як ВПО: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_4 ) про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 заборгованість за договорами позики у сумі 78505 (сімдесят вісім тисяч п`ятсот п`ять) грн. 00 коп., 3% річних у сумі 812 (вісімсот дванадцять) грн. 15 коп. та інфляційних витрат у сумі 2702 (дві тисячі сімсот дві) грн. 38 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 судовий збір у розмірі 838 (вісімсот тридцять вісім) грн. 18 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо воно не проголошувалося з дати складання повного його тексту, у порядку, передбаченому підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року.

Суддя Є.В. Челюбєєв