Справа № 683/947/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 року м. Старокостянтинів

Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області

в складі: головуючої - судді Сагайдак І.М.

секретаря Повзун С.В.

з участю: прокурора Баклана Г.В.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_1 -

адвоката Драчука С.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Старокостянтинів в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №683/947/22; 2/683/557/2022 за позовом першого заступника керівника Хмельницької окружної прокуратури в інтересах Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним наказу про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки, витребування земельної ділянки,

в с т а н о в и в:

У квітні 2022 року перший заступник керівника Хмельницької окружної прокуратури в інтересах Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області звернувся в суд з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 і вказує, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області №22-4674-СГ від 21 березня 2017 року затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2 га, що розташована за межами населених пунктів колишньої Березненської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області, кадастровий номер :08:037:0072, та передано її у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства.

Право власності ОСОБА_2 на вищезазначену земельну ділянку зареєстровано 03 квітня 2017 року.

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 03 серпня 2017 року земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :08:037:0072, ОСОБА_2 відчужила на користь ОСОБА_1 .

Також вказує, що ОСОБА_2 при зверненні до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області всупереч вимогам ст.ст.116, 118, 121 ЗК України не повідомила, що вона раніше уже використала своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, оскільки на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК №290862 від 22 грудня 2011 року отримала у приватну власність земельну ділянку площею 1,4922 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :05:003:0010, що розташована за межами населених пунктів колишньої Губчанської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області.

Про використання права на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 не повідомила Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, внаслідок чого спірна земельна ділянка поза волею її власника, а саме держави, вибула із земель сільськогосподарського призначення державної власності, а ОСОБА_1 отримав у власність вказану земельну ділянку від особи, яка не мала права на її отримання та розпорядження нею.

Тому, позивач просить визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 21 березня 2017 року №22-4674-СГ, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :08:037:0072, для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що розташована за межами населених пунктів колишньої Березненської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області, а також витребувати спірну земельну ділянку у ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області.

В судовому засіданні прокурор Баклан Г.В. підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просить позов задовольнити, посилаючись на те, що ОСОБА_2 у 2011 році реалізувала своє право на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, а тому спірну земельну ділянку вона набула всупереч вимогам ст.ст.116, 118, 121 ЗК України, хоча не мала права на її отримання і відповідно на розпорядження нею.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Драчук С.Л. проти позову заперечили. У визначений судом строк подали відзив, який в судовому засіданні підтримали та у якому посилаються на те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, не знав та не міг знати, що ОСОБА_2 не мала права на отримання та розпорядження спірною земельною ділянкою, а тому вважають, що правові підстави для витребування у нього цієї земельної ділянки відсутні.

Крім того, просять застосувати у даній справі строк позовної давності, подавши до суду відповідну заяву.

Відповідач - Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, яке належним чином повідомлене про час і місце розгляду справи, до суду свого представника не направило, причини неявки суду не повідомило.

У визначений судом строк Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області подало відзив, у якому вказує, що діяло відповідно до норм чинного земельного законодавства, оскільки ОСОБА_2 при зверненні до управління у своїй заяві вказала, що своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства раніше не реалізовувала, а тому підстав для відмови у передачі їй у власність спірної земельної ділянки не було. Крім того, вказує, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області №22-4674-СГ від 21 березня 2017 року вже був реалізований та вичерпав свою дію, тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Також зазначає, що на момент отримання ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, її право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, яку вона набула у 2011 році, не було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а така реєстрація відбулась вже після реєстрації спірної земельної ділянки.

Відповідачка ОСОБА_2 , яка належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, до суду не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, у визначений судом строк відзив на позов не подавала.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 21 березня 2017 року №22-4674-СГ затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_2 із земель сільськогосподарського призначення державної власності земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га, кадастровий номер :08:037:0072, яка розташована за межами населених пунктів Березненської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області (на даний час, в результаті проведення децентралізації, спірна земельна ділянка знаходиться на території Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області).

На підставі цього наказу 03 квітня 2017 року державним реєстратором КП «Подільський реєстраційний центр» Сахновецької сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької

області Ткачуком В.М. зареєстровано право власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 19780450.

03 серпня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу, який того ж дня був посвідчений приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу Вакарєвою О.В., за умовами якого спірну земельну ділянку з кадастровим номером :08:037:0072 ОСОБА_2 відчужила на користь ОСОБА_1 .

На підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу 03 серпня 2017 року приватний нотаріус Вакарєва О.В. зареєструвала право власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 19780450.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК №290862, виданого 22 грудня 2011 року Управлянням Держкомзему у Старокостянтинівському районі, є власником земельної ділянки площею 1,4922 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :05:003:0010, що розташована за межами населеного пункту колишньої Губчанської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області.

Вказаний Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №290862 зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №00310.

25 травня 2017 року на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК №290862 від 22 грудня 2011 року державним реєстратором КП «Подільський реєстраційний центр» Сахновецької сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області Савченко М.Д. зареєстровано право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:003:0010 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 20597244.

Вищезазначені обставини підтверджуються письмовими доказами, наявними у матеріалах справи.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами першою та четвертою статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до частини третьої статті 116 ЗК України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно з приписами частини четвертої статті 116 ЗК України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання.

Частиною шостою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних

гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Для ведення особистого селянського господарства громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в розмірі - не більше 2 гектара (пункт «б» частини першої статті 121 ЗК України).

Згідно з частиною четвертою статті 122 ЗК України, земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті передає у власність або у користування для всіх потреб центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи.

Відповідно до Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15, Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року № 333, таким відповідним центральним органом є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) та територіальні органи Держгеокадастру.

Оскільки ОСОБА_2 на час отримання у власність спірної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :08:037:0072, вже використала своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання, отримавши у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером :05:003:0010, що розташована за межами населеного пункту колишньої Губчанської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області, тому вона скористалась своїм правом, передбаченим статтею 116 ЗК України, повторно, тобто з порушенням визначеного земельним законодавством порядку.

В силу ч.1 ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Отже, захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до незаконно володіючої цим майном особи (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Згідно з п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) наведено правовий висновок про те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту

органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Враховуючи, що спірна земельна ділянка була передана безоплатно у власність ОСОБА_2 з порушенням вимог земельного законодавства, з урахуванням вимог ст.ст.15, 16 ЦК України щодо способу захисту цивільного права, зокрема, шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення права, суд дійшов висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права держави у формі визнання недійсним наказу та витребування земельної ділянки від добросовісного кінцевого набувача ОСОБА_1 є належним та ефективним.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, сформованою у постановах Верховного Суду від 15.04.2020 року у справі №365/364/18 та від 04.03.2021 року у справі №684/197/19.

Оскільки ОСОБА_2 всупереч вимогам ст.ст.116, 118, 121 ЗК України отримала у власність земельну ділянку з кадастровим номером :08:037:0072 в порядку приватизації неправомірно і не мала права відчужувати її ОСОБА_1 , тому ця земельна ділянка вибула із земель державної власності поза волею належного розпорядника, а отже, з метою ефективного захисту порушеного права територіальної громади слід визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 21 березня 2017 року №22-4674-СГ, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :08:037:0072, для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що розташована за межами населених пунктів колишньої Березненської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області, та витребувати вказану земельну ділянку у ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області.

Згідно з положеннями ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, ст.334 ЦК України, ст.ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, у тому числі надану у власність в порядку безоплатної приватизації, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація є лише офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення прав на нерухоме майно, проте не є підставою виникнення цивільних прав, зокрема набуття, зміни або припинення прав на нерухоме майно. Сама по собі державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі №911/3594/17).

Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:003:0010 ОСОБА_2 набула на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК №290862 від 22 грудня 2011 року, який у встановленому на той час порядку був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №00310.

Це право виникло у ОСОБА_2 до 01 січня 2013 року, тому згідно ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» воно було дійсним і на момент видачі наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 21 березня 2017 року №22-4674-СГ, незважаючи на те, що державна реєстрація права

власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером :08:037:0072 відбулася раніше (03.04.2017), а ніж державна реєстрація права власності на іншу земельну ділянку з кадастровим номером :05:003:0010 (25.05.2017), яку ОСОБА_2 набула у власність вперше на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК №290862 від 22 грудня 2011 року.

Посилання відповідача ОСОБА_1 на те, що позбавлення його, як добросовісного набувача, права власності на спірну земельну ділянку призведе до порушення положень статті першої Протоколу першого Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року є необґрунтованими з огляду на таке.

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) вказано, що "згідно з принципами диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами (зокрема, і щодо подання зустрічного позову), несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання (частина перша та друга статті 11, частини перша - третя статті 10 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року; пункти 4 і 5 частини третьої статті 2, частини перша - четверта статті 12, частини перша та третя статті 13 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що під час розгляду цієї справи кінцевий набувач розпорядився його процесуальними правами та не заявив зустрічний позов про надання належного відшкодування шкоди у зв`язку з вимогою про витребування земельної ділянки, що не позбавляє кінцевого набувача права заявити такий позов у разі ініціювання повернення земельної ділянки власникові. Навіть у випадку повернення земельної ділянки від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжної набувачки, в якої придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Таку ж вимогу може заявити і проміжна набувачка до первинного набувача. Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15 (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 93), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 63), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 125.6.3))".

З урахуванням обставин, встановлених судом, втручання держави у право мирного володіння майном має нормативну основу у національному законодавстві і характеризується доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, та наслідки його застосування є передбачуваними, а витребування спірної земельної ділянки переслідує легітимну мету згідно із загальними інтересами.

Справедливий баланс між суспільними і приватними інтересами в даному випадку не порушений, і ОСОБА_1 не позбавлений можливості заявити позов про надання належного відшкодування шкоди у зв`язку з вимогою про витребування земельної ділянки.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що і в разі подання позову суб`єктом, право якого порушено, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушено, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

З матеріалів справи вбачається, що із даним позовом прокурор звернувся до суду 15 квітня 2022 року.

У матеріалах справи немає доказів того, що Старокостянтинівська міська рада Хмельницької області могла знати про вибуття спірної земельної ділянки із власності держави на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 21 березня 2017 року №22-4674-СГ.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що про порушення вимог закону прокурору як позивачу, що звернувся в інтересах територіальної громади, стало відомо з дня отримання відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тобто з 01 липня 2021 року.

З урахуванням вимог ст.257, ч.1 ст.261 ЦК України, а також того, що про порушення вимог закону прокурору стало відомо 01 липня 2021 року, а до суду з відповідним позовом він звернувся 15 квітня 2022 року, тому позовна давність в даному випадку не сплила, й правові підстави для її поновлення відсутні.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки при подачі даного позову Хмельницької обласною прокуратурою було сплачено 4962 грн. судового збору, що підтверджується платіжним дорученням №473 від 04 квітня 2022 року (а.с.31), і позов задоволено у повному обсязі, тому з відповідачів Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Хмельницької обласної прокуратури слід стягнути по 1654 грн. (4962 : 3 = 1654) судового збору з кожного.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов першого заступника керівника Хмельницької окружної прокуратури в інтересах Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області задовольнити.

Визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 21 березня 2017 року №22-4674-СГ, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :08:037:0072, для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що розташована за межами населених пунктів колишньої Березненської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області.

Витребувати у ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :08:037:0072, для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області (колишня територія Березненської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області).

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Хмельницької обласної прокуратури (, ДКСУ, м. Київ, МФО 820172, р/р UA0002814) по 1654 грн. судового збору з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: Хмельницька окружна прокуратура, місце знаходження: вул. Уляни Громової,10 м. Хмельницький, 29018, .

Позивач: Старокостянтинівська міська рада Хмельницької області, місце знаходження: вул. К. Острозького,41 м. Старокостянтинів Хмельницької області, 31100, .

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, місце знаходження: вул. Інститутська,4/1 м. Хмельницький, 29016, .

Відповідач: ОСОБА_2 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 26 вересня 2022 року.

Суддя: