Постанова

Іменем України

14 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 754/8135/20-ц

провадження № 61-10955св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Глобал Капітал»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду

від 01 червня 2021 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Гаращенка Д. Р., Сліпченка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства

з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Глобал Капітал»

(далі - ТОВ «ФК «Глобал Капітал») про визнання майнових прав.

Позовну заяву мотивовано тим, що 30 червня 2009 року між ОСОБА_1

та ТОВ «ФК «Глобал Капітал» укладено договір № 30-06/2000/125 про участь у Фонді фінансування будівництва (далі - ФФБ), відповідно до умов якого ОСОБА_1 на підставі визнання ним правил фонду ФФБ виду А «ФФБ» А «Перша черга котеджного містечка «Деснянське» дав згоду на участь у ФББ, взяв на себе зобов`язання виконувати правила ФФБ, передати кошти управителю в управління з метою отримання від забудовника у власність об`єкту інвестування та встановив обмеження щодо окремих дій управителя з управління цими коштами, а управитель прийняти кошти в управління, зарахувати кошти на рахунок ФФБ з подальшим використанням коштів ФФБ у порядку, визначеному правилами ФФБ та цим договором. Об`єктом інвестування є об`єкт нерухомості за будівельною адресою у АДРЕСА_1 у Деснянському районі м. Києва, номер будинку АС 013, кількість кімнат - 4, проектна площа 221,26 кв. м, номер ділянки 127.

На виконання вимог договору 30 червня 2009 року позивач отримав акт прийому передачі документів, які додаються до договору.

Позивач зазначав, що він виконав взяті на себе зобов`язання відповідно до пункту 2 договору та сплатив на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 1 278 440,00 грн, на підтвердження чого 26 липня 2019 року йому був наданий акт звіряння взаємних розрахунків щодо коштів, які були фактично внесені

в управління ФФБ.

Разом із цим, відповідачем було надано стислий перелік робіт, які забудовник зобов`язувався провести на вказаному об`єкті будівництва. Проте, відповідач на день звернення із цим позовом не виконав умови договору, не передав йому майнових прав на об`єкт інвестування за договором про уступку майнових прав на умовах вказаного договору.

Ураховуючи зазначене та уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним майнове (речове) право на спірне нерухоме майно

та зобов`язати відповідача передати вищевказаний об`єкт незавершеного будівництва.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 березня 2021 року

у складі судді Скрипки О. І. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 майнове (речове) право на 41 % загальної проектної площі об`єкту незавершеного будівництва, а саме будинку (ступінь готовність 97 %), який складається з 4 кімнат, номер будинку АС 0,13, літ. А, загальною площею 161,4 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :62:146:0604.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у відповідності до статті 190 ЦК України, частини другої статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та умов укладених між сторонами договорів наявні правові підстави для визнання

за позивачем майнового (речового) права на об`єкт незавершеного будівництва пропорційно до розміру внесених ним (проінвестованих) коштів,

що становить 41 % від загальної проектної площі.

Разом із цим, суд першої інстанції вважав відсутніми підстави для задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача звільнити

та передати позивачу об`єкт незавершеного будівництва, оскільки позивачу у вказаній будівлі належить 41 % майнових прав, а не 100 %, у зв`язку із тим, що ним не інвестовано 100 % вартості цього майна. Крім того, з урахуванням положень частини п`ятої статті 1033 ЦК України, на думку суду першої інстанції, відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача для вчинення таких дій, а тому немає підстав для задоволення цих вимог.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 01 червня 2021 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Глобал Капітал» задоволено. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 березня 2021 року скасовано

й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що у позивача у спірній будівлі виникли майнові права на 41 %, оскільки позивачем повністю

не проінвестовано закріплений за ним об`єкт інвестування, майнових прав

на цей об`єкт інвестування, а умовами договору та діючим законодавством не передбачено передачі та визнання майнових прав за інвестором у разі часткового інвестування.

Разом із цим, на думку суду апеляційної інстанції, позовні вимоги про зобов`язання відповідача передати позивачу об`єкт незавершеного будівництва, ступінь готовності 97 %, а саме житловий будинок, який складається із 4 кімнат, номер будинку

АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки :62:146:0604, необґрунтованими, оскільки вони є похідними від позовних вимог про визнання майнових прав, які судом залишені без задоволення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у липні 2021 року до Верховного Суду,

ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства.

На думку ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення

у якому не врахував відсутність правового висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. Позивач позбавлений можливості захистити свої права шляхом визнання за ним майнового права на частину проінвестованого об`єкту нерухомості, за яку ним були сплачені грошові кошти у розмірі 1 278 440,00 грн. Він позбавлений права на житло, гарантоване йому Конституцією України.

ОСОБА_1 зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові посилався на те, що правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Законом України «Про інвестиційну діяльність», при цьому скасовуючи рішення суду першої інстанції, на його думку, не застосував зазначений закон, а зробив висновок, що відповідно до статті 12 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» у позивача не виникли майнові права на об`єкт інвестування, у зв`язку із відсутністю повного інвестування позивачем закріпленого за ним об`єкту.

На думку ОСОБА_1 , суд першої інстанції, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність

і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням,

що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи відсутність доказів з боку відповідачів незаконності дій позивача, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо визнання за позивачем майнового (речового) права на 41 % загальної проектної площі спірного об`єкту нерухомості, відповідно до статті 190 ЦК України, пропорційно сплачених позивачем коштів, що відповідає вимогам статті 16 ЦК України.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції, на думку заявника, не врахував того, що, зокрема: відповідачем не виконується обов`язок щодо закінчення будівництва житлового будинку протягом 11 років, будинок не введений

в експлуатацію та не передані права власності на об`єкт інвестування,

що порушує права позивача.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи № 754/8135/20-ц

із Деснянського районного суду м. Києва.

У жовтні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2022 року справу призначено

до розгляду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив ТОВ «ФК «Глобал Капітал» на касаційну скаргу у якому зазначено, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що у позивача не виникли майнові права на об`єкт інвестування у зв`язку із відсутністю повного інвестування ним закріпленого за ним об`єкту.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

30 червня 2009 року між ТОВ «ФК «Глобал Капітал», як управителем,

та ОСОБА_1 , як довірителем, було укладено договір про участь у ФФБ

№ 30-06/2009-125, згідно пункту 1.1 якого довіритель на підставі повного визнання ним правил ФФБ виду А «Перша черга котеджного містечка «Деснянське» дав згоду на участь у ФФБ, взяв на себе зобов`язання виконувати правила ФФБ, передав кошти управителю в управління з метою отримання від забудовника у власність об`єкта інвестування та встановив обмеження щодо окремих дій управителя з управління цими коштами,

а управитель прийняв кошти в управління, зарахував кошти на рахунок ФФБ з подальшим використанням коштів ФФБ у порядку, визначеному правилами ФФБ та цим договором.

Згідно пунктів 1.4 та 1.5 договору управитель здійснює управління майном

у порядку, визначеному правилами ФФБ та цим договором.

При здійсненні управління майном для досягнення мети цього договору управитель діє від свого імені та в інтересах довірителів, дотримується встановлених у правилах ФФБ та цим договором обмежень щодо окремих дій з управління цим майном.

Пунктами 1.9 та 1.10 визначено дані про об`єкт інвестування, а саме: будівельна адреса: АДРЕСА_1

у Деснянському районі м. Києва, номер будинку АС-013, кількість кімнат: 4; проектна площа: 221,26 кв. м, номер ділянки: 127.

Згідно із пунктами 5 та 2.2.1 договору довіритель зобов`язаний дотримуватися визначеного в цьому договорі порядку передачі коштів

в управління управителю та графіку внесення коштів, який є невід`ємною частиною цього договору, визначеного у свідоцтві про участь у ФФБ

за сумами та строками.

Пунктом 6.6 договору встановлено, що після кожного внесення довірителем коштів управитель видає довірителю свідоцтво про участь у ФФБ - документ, що підписують довіритель та уповноважена особа управителя, в якому зазначений закріплений за довірителем об`єкт інвестування, запланована дата введення об`єкта будівництва в експлуатацію, сума коштів, зарахована до ФФБ, кількість оплачених за довірителем вимірних одиниць об`єкта інвестування, графік внесення коштів та інші дані згідно вимог законодавства.

30 червня 2009 року між сторонами також було укладено додаткову угоду

№ 1 до договору.

Відповідно до свідоцтва № 30-06/2009-125-12 ОСОБА_1 внесено

1 278 440,00 грн, на підставі чого за ним закріплено 90,77 кв. м з загальної проектної площі 221,26 кв. м. Також, вказане свідоцтво додатково містить графік подальшого внесення довірителем коштів до ФФБ, а саме: 30 вересня 2009 року за 19,87 кв. м, 31 жовтня 2009 року за 36,88 кв. м, 30 листопада 2009 року за 36,88 кв. м, 31 грудня 2009 року за 26,86 кв. м.

Пунктами 4.3 та 4.4 договору сторони погодили, що після 100 % інвестування довірителем закріпленого за ним об`єкта інвестування управитель передає довірителю майнові права на цей об`єкт інвестування за договором про уступку майнових прав. Довіритель має право отримати у власність закріплений за ним об`єкт інвестування після введення об`єкта будівництва в експлуатацію на умовах, визначених правилами ФФБ та цим договором.

Факт сплати ОСОБА_1 1 278 440,00 грн, що складає 41 % майнових прав, підтверджується актом звіряння взаємних розрахунків від 26 липня

2019 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено,

що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального

чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується

з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У загальних положеннях про зобов`язання передбачено, що зобов`язанням

є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити

на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії,

а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності

та справедливості (стаття 509 ЦК України).

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше

не встановлено договором або законом.

Також наголошено про необхідність виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться

(стаття 526 ЦК України).

У частині першій статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає

із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар)

у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права.

До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

У частині першій статті 179 ЦК України надано визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права

та обов`язки.

Також у статті 182 цього Кодексу передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід

і припинення підлягають державній реєстрації.

Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права

та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю

та визнаються речовими правами.

З аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю

і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої

статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-ІІІ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»).

У теорії цивілістики під майновими правами розуміється: 1) у широкому значенні речового права суб`єктивне цивільне право як таке, що стосується майнових цінностей і має грошову оцінку, наприклад, право власності

на похідні права, зобов`язальні права (права з договорів, що укладаються

з приводу передання майна у власність або користування), майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права, тощо; 2) у вузькому

значенні - як суб`єктивне право, яке здатне бути самостійним об`єктом обороту; тобто у разі передання майнового права набувач отримує його як можливість претендування на майно або вчинення власних дій відносно майна.

Крім того, вказане питання було предметом дослідження як у рішеннях ЄСПЛ, так і Верховного Суду України та Верховного Суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі

та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96;

пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 2 березня 2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01

та 10260/02).

У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ

від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom,

№ 10741/84).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 1 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності

чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98).

В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.

У постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року в справі

№ 6-168цс12 визначено майнове право як «право очікування», яке

є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.

Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.

Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених

у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня

2013 року у справі № 6-36цс13, від 4 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року

у справі № 6-1920цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15,

від 2 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі

№ 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року

у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16,

від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16.

Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У частині другій статті 331 ЦК України чітко вказано, що право власності

на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна

до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття

до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно

до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон

№ 1952-IV) визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно -

це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно

(пункт 9 частини першої статті 27 цього Закону).

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).

Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності

на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Правовідносини сторін договору про фінансування будівництва, порядок управління цими коштами регулюються Законом України від 19 червня

2003 року № 978-IV «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» (далі - Закон № 978-IV)

та Законом України від 18 вересня 1991 року № 1560-ХІІ «Про інвестиційну діяльність» (далі - Закон № 1560-ХІІ).

Відповідно до частини п`ятої статті 7 та статті 4 Закону № 1560-ХІІ інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно,

а також майнові права).

Відповідно до статті 12 Закону № 978-IV управитель для кожного ФФБ розробляє й затверджує правила ФФБ та інші необхідні внутрішні документи, що регламентують функціонування цього ФФБ. Правила ФФБ

є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами цієї системи фінансування будівництва житла.

Правила ФФБ визначають вид ФФБ, процедуру створення ФФБ, порядок організації взаємовідносин забудовника, управителя та довірителів, порядок встановлення управління майном, умови, особливості та обмеження здійснення управління майном, напрями та порядок використання залучених коштів, порядок участі у фонді та відмови від участі в ньому, типи вимірних одиниць об`єктів інвестування, порядок та умови закріплення об`єкта інвестування за довірителем, розмір винагороди управителя, відповідальність управителя і забудовника за невиконання прийнятих

на себе зобов`язань, порядок отримання довірителем страхового відшкодування у разі несвоєчасного введення об`єкта будівництва

в експлуатацію, невиконання робіт, передбачених договором між управителем і забудовником та договором між управителем і установником фонду, або неналежного виконання таких робіт та інші умови функціонування ФФБ. Правила ФФБ є публічною пропозицією для вступу до фонду особи, яка бажає стати довірителем цього фонду, на підставі визнання цих правил.

Правила фонду мають передбачати обмеження права довірчої власності управителя ФФБ, встановлені установником управління майном у договорі управління майном, і містити зобов`язання управителя виконувати процедури щодо: забезпечення передачі довірителю, який повністю проінвестував закріплений за ним об`єкт інвестування, майнових прав на цей об`єкт інвестування для подальшого отримання його у власність від забудовника; забезпечення можливості отримання довірителем, на умовах правил ФФБ та договору управління майном, коштів з ФФБ на вимогу довірителя в разі його відмови від участі у фонді. Після визнання довірителями Правил ФФБ та внесення до ФФБ коштів управитель ФФБ

не має права вносити зміни та доповнення до правил ФФБ без письмової згоди всіх довірителів.

У разі необхідності внесення змін та доповнень до правил ФФБ управитель ФФБ зобов`язаний надіслати у письмовій формі пропозиції із зазначенням змісту правил, які пропонується змінити, кожному довірителю. Згода довірителя вважається отриманою, якщо протягом 30 днів з дня надходження повідомлення від управителя з пропозицією про внесення змін і доповнень до правил ФФБ на зазначену у договорі адресу довірителя управитель не отримав письмової відповіді довірителя. Зміни до правил ФФБ не можуть погіршувати умови, що забезпечують права довірителів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) вказано, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95 постанови).

Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його

в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором,

а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації, оскільки жодних виключень щодо необхідності державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, як передбачено в частині першій статті 182 та частині другій статті 331 ЦК України для новоствореної речі, якою є квартира в новозбудованому будинку, цивільне законодавство не містить.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції і ухвалюючи нове судове рішення, суд апеляційної інстанції, встановивши невиконання ОСОБА_1 зобов`язання за договором про участь у ФФБ від 30 червня 2009 року

№ 30-06/2009-125 щодо повної сплати коштів за проінвестований житловий будинок, а також ураховуючи те, що умовами договору не передбачено передачі та визнання майнових прав за інвестором у разі часткового інвестування, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції, правильно вважав відсутніми підстави для задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача передати позивачу об`єкт незавершеного будівництва, ступінь

готовності 97 %, а саме житловий будинок, який складається із 4 кімнат, номер будинку

АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки :62:146:0604, оскільки вони є похідними від позовних вимог про визнання майнових прав, які судом залишені без задоволення.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Таким чином, висновки суду апеляційної інстанції у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Із цих самих підстав відхиляються доводи касаційної скарги про відсутність правового висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах.

Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України суд апеляційної інстанції всебічно, повно та об`єктивно надав оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу,

а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться

до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України

не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді,

та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, оскільки надана оцінка всім важливим аргументам сторін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 01 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович