Ухвала

Іменем України

14 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 588/473/21

провадження № 61-18614св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,Погрібного С. О., Яремка В. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на постанову Сумського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Собини О. І., Кононенко О. Ю., Криворотенка В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання частково незаконним та часткове скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло.

Позов обґрунтовано тим, що у провадженні Тростянецького районного суду Сумської області перебуває судова справа за позовом ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Зі змісту цього позову він довідався, що у 1993 році його мати ОСОБА_2 одноособово приватизувала квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач переконував, що приватизація спірної квартира здійснена незаконно, оскільки він на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонд» був неповнолітнім та постійно проживав з матір`ю за вказаною адресою, тобто він мав право на придбання житла у власність шляхом приватизації.

З огляду на викладене, позивач просив суд визнати частково незаконним та частково скасувати розпорядження органу приватизації від 28 грудня 1993 року № 26 щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 ; свідоцтво про право на житло від 28 грудня 1993 року, видане органом приватизації завод «Електропобутприлад», зареєстроване в Охтирському бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу № 41-257, в частині визначення кількості осіб власників та розміру їхніх часток.

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 11 червня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвалюючи указане судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки при здійсненні приватизації спірної квартири до органу приватизації не було надано відомостей про позивача як неповнолітню дитину відповідача, яка мала право проживання у спірному об`єкті приватизації, тому право позивача на приватизацію порушені, а позов є обґрунтованим.

Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач допустив пропуск позовної давності, оскільки про те, що він не є співвласником спірної квартири, був обізнаний, а після досягнення повноліття міг і повинен був дізнатися про факт приватизації квартири і зміст спірного свідоцтва про право власності на житло від 28 грудня 1993 року. Крім того, суд зазначив, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що він не міг довідатися про приватизацію квартири та про порушення свого права, а також поважності причин пропуску позовної давності.

Постановою Сумського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 11 червня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації - заводу «Електропобутприлад» від 28 грудня 1993 року за № 26 про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_2 та свідоцтво про право власності на житло від 28 грудня 1993 року, яким посвідчено, що право власності на зазначену квартиру належить ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908,00 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1 362,00 грн судового збору за апеляційний перегляд рішення суду.

Приймаючи вказану постанову, апеляцій суд виходив із того, що висновки суду першої інстанції про те, що позивач міг і повинен був бути обізнаним про порушене право на приватизацію спірної квартири з досягненням повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_1 , не ґрунтуються на доказах та є лише припущенням.

Також апеляційний суд вказав на те, що матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б вказували на те, що позивач знав або міг знати про приватизацію його матір`ю у 1993 році одноособово квартири АДРЕСА_1 .

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що відсутні підстави вважати, що позивач звернувся до суду з пропуском позовної давності.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 звернулися до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Сумського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд:

- безпідставно відхилив правильний висновок суду першої інстанції про те, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що він не міг довідатись про приватизацію спірної квартири та про порушення свого права, а також поважності пропуску позовної давності;

- не зазначив у оскаржуваній постанові про те, у чому ж полягає неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та яку (які) норми процесуального права порушив суд першої інстанції;

- не надав належної оцінки тому, що факт досягнення повноліття позивачем дає підстави вважати, що саме з цього моменту він зобов`язаний був перевірити та усвідомити свій статус щодо спірної квартири;

- не надав оцінку тому, що позивач відповідно до вимог частини третьої статті 12, частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) був зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень;

- не навів мотивів втручання в законне право відповідача мирно володіти спірною квартирою, якою вона законно та відкрито володіє вже протягом 28-ми років;

- необґрунтовано відхилив клопотання відповідача про виклик та допит свідків, які не були допитані у суді першої інстанції;

- вийшов за межі позовних вимог, оскільки повністю визнав незаконним та скасував розпорядження органу приватизації - заводу «Електропобутприлад» від 28 грудня 1993 року за № 26 і свідоцтво про право власності на житло від 28 грудня 1993 року, хоча позивач просив лише про часткове скасування цих документів;

- не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц та постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 487/1930/18.

Разом із касаційною скаргою ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 подали до Верховного Суду клопотання про звільнення від сплати судового збору та клопотання про зупинення виконання постанови Сумського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року.

31 серпня 2022 року ОСОБА_1 через систему «Електронний Суд» подав до Верховного Суду заяву про відмову від позову та закриття провадження у справі № 588/473/21.

Станом на момент розгляду справи Верховним Судом відзив позивача на касаційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 не надходив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 16 листопада 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2021 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору відмовлено, касаційну скаргу залишено без руху для усунення недоліків. Зокрема, заявнику запропоновано надати докази на підтвердження майнового стану або сплатити судовий збір у розмірі 3 632,00 грн.

У грудні 2021 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду заяву про усунення недоліків, в якій повторно просила звільнити її від сплати судового збору, оскільки є пенсіонеркою, особою похилого віку, предметом касаційної скарги є захист її житлових прав, а її річний дохід за 2020 рік склав 33 223,93 грн.

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2021 року заяву ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги задоволено частково. Зменшено ОСОБА_2 розмір судового збору за подання касаційної скарги на постанову Сумського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року до 1 661,20 грн. Продовжено ОСОБА_2 строк для усунення недоліків касаційної скарги в частині надання документа про сплату судового збору.

Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2022 року, після усунення заявником недоліків касаційної скарги, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання постанови Сумського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року; витребувано зТростянецького районного суду Сумської області матеріали справи № 588/473/21; надано позивачу строк на подання відзиву на касаційну скаргу.

У квітні 2022 року матеріали справи № 588/473/21 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2022 року справу № 588/473/21 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду та її нормативно-правове обґрунтування

Перевіривши доводи заяви ОСОБА_1 про відмову від позову, колегія суддів дійшла висновку про їх задоволення з огляду на таке.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, що відповідно до частини третьої статті 13 ЦПК України передбачає, у тому числі, можливість для учасника справи розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 408 ЦПК України незалежно від того, за касаційною скаргою кого з учасників справи було відкрито касаційне провадження, у суді касаційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони мають право укласти між собою мирову угоду з додержанням правил цього Кодексу, що регулюють порядок і наслідки вчинення цих процесуальних дій. Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206 і 207 цього Кодексу, суд визнає нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно закриває провадження у справі.

Згідно з частинами першою-третьою статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Відповідно до частини другої статті 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Висновки Верховного Суду

Оскільки заява ОСОБА_1 про відмову від позову відповідає вимогам статті 206 ЦПК України, то вона підлягає задоволенню, провадження у справі - закриттю, а рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 11 червня 2021 року та постанова Сумського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року - визнанню нечинними.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною третьою статті 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача.

Оскільки учасники справи не звертались до суду із заявою про розподіл судових витрат, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 206, 408 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Прийняти відмову ОСОБА_1 від його позову до ОСОБА_2 про визнання частково незаконним та часткове скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло.

Визнати нечинними рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 11 червня 2021 року та постанову Сумського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року.

Закрити провадження у цивільній справі № 588/473/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково незаконним та часткове скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло.

З моменту постановлення ухвали судом касаційної інстанції визнані нечинними рішення судів першої та апеляційної інстанцій втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко