Дата документу 28.09.2022 Справа № 334/3080/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/3080/22 Головуючий у 1-й інстанції: Добрєв М.В.
Провадження № 22-ц/807/1928/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Дашковської А.В.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2022 року про передачу за підсудністю справи за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» про визнання недійсним договору,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» про визнання недійсним договору.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2022 року матеріали за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ВЕЛЛФІН» передано за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Солом`янського районного суду м. Києва.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість у зв`язку з порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що зазначена справа підлягає розгляду Солом`янським районним судом м. Києва. Посилаючись на положення частини 8 статті 28 ЦПК України, стверджує, що при подачі позову керувався правилами альтернативної підсудності за вибором позивача, внаслідок чого звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не надавався. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає апеляційному розгляду справи відповідно до приписів ч.3

ст. 360 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього

Кодексу.

Згідно із п. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у цій справі входить до переліку ухвал (п. 9), які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Передаючи справу за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва, суд першої інстанції виходив із того, що позов до юридичної особи пред`являється в суд за її місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Посилаючись на те, що юридичною адресою відповідача є: м. Київ, вул. Героїв Севастополя, буд. 48 (знаходиться в межах територіальної юрисдикції Солом`янського районного суду м. Києва), суд вважав про відсутність передбачених законом підстав для розгляду зазначеної справи Ленінським районним судом м. Запоріжжя.

Колегія суддів не погоджується із зазначеними висновками суду з огляду на наступне.

Колегією суддів встановлено, що позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя за своїм зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_1 .

У позові ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір позики від 12 липня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ВЕЛЛФІН».

За загальним правилом, визначеним ст. 27 ЦПК України , позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Частиною 5 ст. 28 ЦПК України передбачено альтернативне правило підсудності, відповідно до якого позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Згідно із преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів», цей закон регу-

лює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у

сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що між сторонами виник спір саме на підставі положень Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки на момент звернення до суду з вказаним позовом, він є споживачем послуг, наданих відповідачем.

Разом з тим, матеріали справи містять копію оспорюваного Договору позики від 12.07.2019, положеннями пункту 1.6 якого встановлено, що позика надається на споживчі цілі (а.с.9, зворот).

Отже, позивач, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 28 ЦПК України (підсудність справ за вибором позивача), подав цей позов до Ленінського районного суду м. Запоріжжя.

Відповідно до ч. 16 ст. 28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду (п. 1. ч. 1 ст. 31 ЦПК України).

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», право вибору між судами, яким згідно із правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві. Якщо позивач при пред`явленні позову дотримався правил територіальної чи альтернативної підсудності, суд не має права повернути позивачеві позовну заяву з мотивів непідсудності справи цьому суду.

При цьому, системний аналіз відповідних норм ЦПК України, які регулюють питання щодо визначення підсудності, дає підстави для висновку, що підсудність справи визначається на момент пред`явлення позову шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції (ст.ст. 27, 184, 187 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується із тим, що відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, місцем знаходження ТОВ «ВЕЛЛФІН» як юридичної особи, є - 03061, м. Київ, вул. Героїв Севастополя, будинок 48.

Проте, передаючи справу за підсудністю до суду, який здійснює судочинство за місцем знаходження юридичної особи відповідача, місцевий суд залишив поза увагою, що право вибору підсудності, визначене ст. 28 ЦПК України, належить саме позивачеві, а не суду. Цим самим, судом першої інстанції фактично позбавлено права позивача щодо вибору підсудності.

Судом першої інстанції також не було надано належної оцінки тому, що ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого права як споживач, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що при визначені підсудності суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що на зазначені правовідносини не розповсюджується територіальна підсудність Ленінського районного суду м. Запоріжжя.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 частково знайшли своє підтвердження при розгляді вказаної справи.

Разом з тим, посилання ОСОБА_1 на положення ч. 8 ст. 28 ЦПК України як на правову підставу дотримання правил підсудності при подачі позову є неспроможними. Дія зазначеної норми поширюється лише на договори, в яких передбачено місце їх виконання, або виконувати які через їх особливість можна тільки у певному місці, в той час, як Договором позики від 12.07.2019 не передбачено місце його виконання та колегією не встановлено особливостей, наявність яких зумовлює виконання зобов`язання за цим договором у певному місці.

При винесенні ухвали про передачу справи за встановленою підсудністю, суд першої інстанції не врахував положення рішення Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011 року. Зазначеним рішенням вказано, що в положення пунктів 22, 23 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту (зокрема, позики), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Отже, суд дійшов до передчасного висновку про те, що дана справа не підсудна Ленінському районному суду м. Запоріжжя, не з`ясувавши чи є Договір позики від 12.07.2019, недійсність якого оспорюється позивачем, споживчим.

Відповідно до вищевикладеного, при постановленні ухвали про передачу справи підсудністю на підставі ч. 9 ст.187 ЦПК України місцевий суд залишив поза увагою суть договору та не з`ясував характер споживчих правовідносин між сторонами спору.

Враховуючи, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального і матеріального права та перешкоджає подальшому провадженню у справі, остання в силу п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підлягає скасуванню, а матеріали за позовом ОСОБА_1 - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду щодо вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 382-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2022 року у цій справі скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Постанова прийнята, складена та підписана 28 вересня 2022 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: М.С. Гончар

А.В. Дашковська