Постанова

Іменем України

23 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 753/226/20

провадження № 61-14944св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Новобудова»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 березня 2020 року у складі судді Цимбал І. К. та постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Сержанюка А. С., Гуля В. В., Лівінського С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» (далі - ТОВ «Новобудова») про усунення перешкод у користуванні майном.

Позов обґрунтований тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 .

ТОВ «Новобудова» незаконно привласнило допоміжне приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_2 (далі - квартира, спірне приміщення), яку надає в оренду третій особі як службову квартиру.

Квартира, яку відповідач здає в оренду, є нежитловим приміщенням, не має статусу службової, є допоміжним приміщенням, оскільки не зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а отже, є спільним майном співвласників багатоквартирного будинку. Своїми діями відповідач перешкоджає позивачу користуватися спільним майном у багатоквартирному будинку.

Просив зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні квартирою та передати позивачу ключ.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 березня 2020 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року, в позові відмовлено.

Відмовивши в позові, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач не довів, що спірне приміщення не є квартирою, а посилання на те, що відомості про неї відсутні у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не підтверджує, що квартира є допоміжним приміщенням, яке належить на праві спільної сумісної власності позивачу.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що обраний спосіб захисту порушує права інших співвласників багатоквартирного будинку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року, просив скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на те, що суди попередніх інстанцій не застосували правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 916/2069/17, від 13 листопада 2018 року у справі № 904/819/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 904/1040/18, від 24 квітня 2019 року у справі №908/816/17, від 15 травня 2019 року № 906/1169/17, від 06 серпня 2019 року у справі № 914/843/17.

Касаційна скарга мотивована тим, що витяг з актавід 19 листопада 2004 року № 31 1/188 не є належним доказом права власності відповідача на квартиру АДРЕСА_2 , що передана Акціонерним товариством холдингова компанія «Київміськбуд» (далі - АТ ХК «Київміськбуд») відповідачу для службових потреб.

За відсутності доказів того, що спірне приміщення належить відповідачу суди фактично визнали за ним право на спірне приміщення. Суди не встановили статус спірного приміщення.

Суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів.

Аргументи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу відповідач зазначає, що квартира АДРЕСА_2 не є спільним майном співвласників цього будинку, оскільки не призначена для забезпечення експлуатації будинку й побутового обслуговування його мешканців, а передана ТОВ «Новобудова» для службових потреб.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У січні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно зі статтею 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частини частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389, частини третьої статті 411 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності від 30 листопада 2007 року.

Рішенням правління АТ ХК «Київміськбуд» від 16 червня 2004 року № АДРЕСА_1 переданий відповідачу в експлуатацію та обслуговування.

Відповідно до витягу з акта від 19 листопада 2004 року № 31 1/188 АТ ХК «Київміськбуд» передало ТОВ «Новобудова» для службових потреб трикімнатну квартиру, загальна площа 106,44 кв. м., житлова 66,59 кв. м.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) -офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що державна реєстрація прав є лише засобом підтвердження набуття чи припинення права власності.

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (постанови Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 363/4852/17, від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, від 24 лютого 2021 року у справі № 367/4613/18-ц).

Законодавство не встановлює обмежень для строків для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Згідно з матеріалами справи суди встановили, що АТ ХК «Київміськбуд» було власником будинку на АДРЕСА_3 , який передало відповідачу в експлуатацію та обслуговуваннязгідно з рішенням правління від 16 червня 2004 року № 142. Відповідно до витягу з акта від 19 листопада 2004 року № 31 1/188 АТ ХК «Київміськбуд» передало спірну квартиру ТОВ «Новобудова»для службових потреб.

У матеріалах справи також є надана позивачем копія договору найму квартири від 20 грудня 2011 року № 113, де спірне приміщення вказане як житлове - квартира, та надається для тимчасового проживання фізичній особі без права викупу.

Згідно з частиною першою статті 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). Нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна (пункти 2, 3 частини першої статті 1 Закону України від 14 травня 2015 року № 417-VIII«Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Встановивши обставини справи, суди дійшли обґрунтованого висновку, що позивач не довів, що спірне приміщення не є квартирою, а є допоміжним приміщенням у багатоквартирному будинку та належить на праві спільної сумісної власності позивачу.

Верховний Суд зазначає, що передання АТ ХК «Київміськбуд» спірної квартири в багатоквартирному будинку відповідачу на підставі акта від 19 листопада 2004 року № 31 1/188 є юридичним фактом розпорядження своєю власністю, внаслідок чого, право власності АТ ХК «Київміськбуд» припинилося, а квартира перейшла у власність ТОВ «Новобудова»і знаходиться у повному його розпорядженні, згідно з визначеним статусом - для службових потреб. У цьому акті відсутні посилання на те, що квартира підлягає поверненню у власність АТ ХК «Київміськбуд» або співвласників будинку через певний час або після настання певних обставин.

Позивач не є учасником правовідносин щодо незавершеного оформлення зміни власника квартири, яку АТ ХК «Київміськбуд» передало ТОВ «Новобудова», а тому його права як співвласника багатоквартирного будинку не порушені через відсутність державної реєстрації прав відповідача на квартиру.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на те, що суди попередніх інстанцій не застосували правові висновки у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 916/2069/17, від 13 листопада 2018 року у справі № 904/819/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 904/1040/18, від 24 квітня 2019 року у справі № 908/816/17, від 15 травня 2019 року № 906/1169/17, від 06 серпня 2019 року у справі № 914/843/17.

Висновки, викладені у наведених постановах Верховного Суду, незастосовні у справі, що переглядається, з огляду на те, що суди у вказаних справах встановили інші фактичні обставини, згідно з якими спірні приміщення вказані як нежитлові в актах приймання - передачі та рішеннях власника, який їх передавав.

Посилання позивача на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів не підтверджуються матеріалами справи, зокрема згідно з матеріалами справи відсутнє процесуальне рішення суду щодо відмови у задоволенні відповідного клопотання.

Верховний Суд зазначає, що суд першої інстанції не розглянув клопотання позивача про витребування доказів щодо передання відповідачем спірного приміщення за договором найму. Проте, з огляду на предмет доказування у цій справі, а також те, що ці докази не можуть підтвердити доводи позивача про статус спірного приміщення чи його права на нього, а в матеріалах справи наявна копія договору найму квартири від 20 грудня 2011 року між відповідачем та ОСОБА_2 , залишення клопотання позивача поза увагою не призвело до ухвалення неправильного по суті рішення суду.

З огляду на викладене суди дійшли обґрунтованого висновку, що позивач не довів обставини, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог, порушення його права як співвласника багатоквартирного будинку, не надав доказів на підтвердження статусу спірного приміщення як нежитлового чи допоміжного та наявності у нього будь-яких прав на це майно.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями у справі, а підстави касаційного оскарження не спростовують висновки судів про відмову у позові.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко