КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 752/1584/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8159/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

за участі секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Колдіної О.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Торговий дім «Інтерсервіс», треті особи: Головне управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_2 , Комунальне підприємство з питань будівництва та житлових будівель «Житлоінвестбуд-УКБ» про визнання недійсним свідоцтва про право власності та встановлення факту належності майнових прав, та за позовом третьої особи з самостійними вимогами щодо предмета спору ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства «Торговий дім «Інтерсервіс» про визнання правочину недійсним, -

в с т а н о в и в :

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, на обґрунтування якого зазначив, що 18 листопада 2003 року між ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» та ОСОБА_1 був укладений Інвестиційний договір № Т-31, об`єктом інвестування є житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , вартість квартири 104899.68 умовних одиниць, що на день укладення договору становило 559325.09 грн. із плановим терміном введення в експлуатацію - 2 квартал 2005 року.

27 листопада 2003 року позивач перерахував 559325,09 гривень на рахунок ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс», про що 30 березня 2006 року Генеральним директором ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» видано довідку. Крім того факт зарахування грошових коштів на поточний рахунок ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» підтверджено і Національним банком України. Вважав, що з моменту внесення грошей позивач став власником майнових прав на вищевказану квартиру.

Однак, не зважаючи на зазначені обставини відповідач не визнав позивача власником майнових прав на квартиру, не видав документи для оформлення права власності, в зв`язку з чим позивач в 2013 році звертався до суду з позовом про визнання права власності на квартиру. В ході судового розгляду було встановлено, що 16 березня 2010 року ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» видано Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 , на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення КМДА.

Відповідач для оформлення права власності свідомо подав документи, що на його думку, не відповідають вимогам законодавства України, що є підставою для визнання Свідоцтва недійсним.

Врахувавши вищевказане, позивач просив встановити факт належності майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_1 , визнати недійсним Свідоцтво про право власності від 16 березня 2010 року, що видане Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) на квартиру АДРЕСА_2 на Закрите акціонерне товариство «Торговий дім «Інтерсервіс» (нова назва ПрАТ «Торговий дім «Інтерсервіс»), яке видане на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 17 лютого 2010 року (т. 1 а.с. 1-7 т. 2 а.с. 224-228 т. 3 а.с. 104-106).

Третя особа ОСОБА_3 заперечувала проти заявленого позову просила відмовити в його задоволенні. На обгрунтуванння заперечень зазначала, що ОСОБА_1 не підписував інвестиційний договір та не надав довіреності на доручення права підписання договору ОСОБА_4 яким цей договір був підписаний. В справі відсутні докази передачі ОСОБА_1 грошей ОСОБА_4 для оплати за цим договором. Надана ОСОБА_1 копія платіжного доручення № 1 від 27 листопада 2003 року визнана не допустимим доказом за рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2011 року, що свідчить про невиконання ОСОБА_1 інвестиційного договору. Право власності на квартиру було зареєстровано за ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс», а 21 жовтня 2010 року останній продав вищевказану квартиру ОСОБА_2 за договором який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Докійчук Н.В. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 серпня 2014 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні вимог про визнання права власності на вищевказану квартиру, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року закрито провадження у справі у зв`язку з відмовою ОСОБА_1 від позовних вимог. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог про визнання права власності на квартиру, витребування із чужого незаконного володіння та виселення. ОСОБА_1 та ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» не був підписаний акт приймання-передачі майнових прав за інвестиційним договором. Вказані вимоги вважала безпідставними та заявленими із пропуском строку позовної давності, тому в їх задоволенні просила відмовити (т. 1 а.с. 123-124 т. 2 а.с. 131-135).

14 лютого 2017 року третя особа ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ПрАТ «Торговий дім «Інтерсервіс», треті особи: Головне управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунальне підприємство з питань будівництва та житлових будівель «Житлоінвестбуд-УКБ» про визнання недійсним інвестиційного договору № Т-31 від 18 листопада 2003 року, укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» з моменту укладення (т. 1 а.с. 173-177).

31 серпня 2020 року зазначений позов залишено судом без розгляду за заявою представника позивача за зустрічним позовом (т. 3 а.с. 14-16).

09 жовтня 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подав заяву про застосування судом положень ст. 267 ЦК України в зв`язку з пропуском позивачем ОСОБА_1 строків звернення до суду (т. 1 а.с. 51-52).

23 січня 2019 року третьою особою ОСОБА_2 подано позов до ОСОБА_1 , ПрАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» про визнання недійсним Інвестиційного договору №Т-31від 18.11.2003 р., укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс». Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 є власником кв. АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2010 року, укладеного з ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс». ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» заперечує наявність правовідносин між Товариством та ОСОБА_1 .. В подальшому було встановлено, що договір № Т-31 від 18.11.2003 р. був підписаний з боку ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» особою, яка не була директором. Крім того, позивач зазначає, що директор не мав права на підписання Договору, вартість якого перевищує 50000 доларів США без подальшого затвердження таких угод загальними зборами (т. 2 а.с. 214-216).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 31 серпня 2020 року прийнято в провадження позов третьої особи ОСОБА_3 , об`єднано розгляд з позовом ОСОБА_1 (т. 3 а.с. 7-12).

18 лютого 2021 року ОСОБА_1 подав відзив, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 , посилаючись на те, що ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» прийнявши оплату за договором № Т-31 від 18.11.2003 р. фактично схвалив його і відповідно до рішення загальних зборів засновників ЗАТ «ТД «Інтерсервіс» від 02 вересня 2003 року, директор останнього ОСОБА_6 мав право на укладання договорів, вартість яких перевищує 50000 доларів США. Проти задоволення позову ОСОБА_2 позивач заперечив та просив застосувати наслідки пропуску нею строку позовної давності (т. 3 а.с. 35-68, 104-106).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПрАТ «Торговий дім «Інтерсервіс», треті особи: Головне управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), ОСОБА_2 , Комунальне підприємство з питань будівництва та житлових будівель «Житлоінвестбуд-УКБ» про визнання недійсним свідоцтва про право власності та встановлення факту належності майнових прав відмовлено. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ПрАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» про визнання правочину недійсним відмовлено (т. 3 а.с. 128-138).

Не погодившись з рішенням суду, 17 червня 2022 року ОСОБА_1 подав безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, просив скасувати рішення районного суду і ухвалити нове про задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені позивачем обставини і докази та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову (т. 3 а.с. 149-161).

Не погодившись з рішенням суду, 25 липня 2022 року ОСОБА_2 в особі її представника - адвоката Доценко В.О. подано до суду апеляційну скаргу, просила скасувати рішення районного суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 і ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову. На обґрунтування скарги апелянт зазначила, що районний суд неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, зокрема суд мав застосувати норми ЦК УРСР (т. 3 а.с. 187-203).

16 серпня 2022 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 , підписаний її представником - адвокатом Доценко В.О. в якому просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення в частині відмови в позові ОСОБА_1 залишити без змін (т. 3 а.с. 239-248).

З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав подану ним апеляційну скаргу і просив її задовольнити, заперечував проти скарги ОСОБА_2 і просив її відхилити. Представники третьої особи - адвокат Доценко В.О., Бурміч С.М. підтримали подану ОСОБА_2 скаргу і просили її задовольнити, заперечували проти скарги ОСОБА_1 , і просили її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Третя особа ОСОБА_2 була сповіщена повідомленням її представника - адвоката Доценко В.О., цих обставин представник адвокат Доценко В.О. в суді апеляційної інстанції не заперечував про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Повідомлення відповідача ПрАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви про зміну адреси місця перебування (знаходження) від вказаної особи не надходили. Треті особи Головне управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунальне підприємство з питань будівництва та житлових будівель «Житлоінвестбуд-УКБ» були повідомлені на зазначені ними адреси. Представник Комунального підприємства з питань будівництва та житлових будівель «Житлоінвестбуд-УКБ» - Акімов О. подав заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності (т. 3 а.с. 175-186, 212-214, 234-238 т. 4 а.с. 1-17, 23-24).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарг, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, апеляційна скарга третьої особи ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем у строк, передбачений договором, свої обов`язки щодо сплати грошей за договором не виконані, а тому вимоги позивача про визнання майнових прав на житлову квартиру та визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру не підлягають задоволенню у повному обсязі. Відмовивши в задоволенні позову третьої особи ОСОБА_3 суд виходив з того, що ОСОБА_3 не доведено порушення її прав укладенням оспорюваного нею інвестиційного договору.

Колегія суддів частково погодилась з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, що між ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» і ОСОБА_1 18 листопада 2003 року укладено Інвестиційний договір № Т-31, відповідно до умов якого ОСОБА_1 зобов`язався здійснити фінансування будівництва житлової квартири АДРЕСА_3 , з метою отримання його у власність, а ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» взяв на себе зобов`язання використати інвестовані відповідно до Інвестиційного договору кошти для будівництва об`єкту інвестування з виконанням робіт передбачених проектом; сприяти будівництву об`єкта інвестування для введення його в експлуатацію у встановлені терміни; після введення будинку в експлуатацію, надати позивачу необхідні документи, для послідуючого оформлення об`єкта у його власність (т. 1 а.с. 09-11).

16 березня 2010 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видано свідоцтво про право власності ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» на квартиру АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 17, 170).

21 жовтня 2010 року між ПрАТ «Торговий дім Інтерсервіс» та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Докійчук Н.В., за умовами якого ОСОБА_2 набула у власність кв. АДРЕСА_4 . Право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за продавцем ПрАТ «Торговий дім Інтерсервіс» (попереднє найменування ЗАТ «Торговий дім Інтерсервіс») встановленим порядком про що свідчить Витяг про державну реєстрацію прав (т. 2 а.с. 138-141).

На обґрунтування заявлених позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилався на платіжне доручення від 27 листопада 2003 року № 1 та лист Національного банку України від 15.02.2012 р.(т. 1 а.с. 12-14)

Як вбачається зі змісту платіжного доручення № 1 від 27 листопада 2003 року платником за ним є ОСОБА_4 , отримувачем ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс», призначення платежу: оплата повного внеску вартості квартири за адресою: АДРЕСА_5 дог. Т-31 від 18.11.2003 р., сума - 559325,09 гривень (т. 1 а.с. 12).

Однак, вказане платіжне доручення не містить відомості про списання таких коштів на рахунок отримувача, а також що ОСОБА_4 діяв в інтересах ОСОБА_1 при здійсненні оплати.

При цьому, довідка Національного банку України № 550-045/2215 від 15.02.2012 р. лише підтверджує наявність в архівному управлінні Банку платіжного доручення від 27.11.2003 р. № 1, однак не містить інформації про зарахування таких коштів на рахунок ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс».

В матеріалах справи наявна довідка про фінансування, підписана Генеральним директором ЗАТ «Торговий Дім «Інтерсервіс» Барковським В.Я. за № 6-Т від 30.03.2006 р., відповідно до якої підтверджено, що станом на 30.03.2006 р. ОСОБА_1 , який є інвестором за Інвестиційним договором №Т-31 від 18.11.2003 р. виконав свої зобов`язання по фінансуванню будівництва в розмірі 559325,09 гривень (т. 2 а.с. 13).

За змістом положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є визнання права.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема сукупність речей, а також майнові права та обов`язки, при цьому майнові права визнаються речовими правами.

Згідно із частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У статті 876 ЦК України передбачено, що власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.

Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», а саме ст. 3 визначено поняття «майнових прав» як будь-яких прав, пов`язаних з майном, відмінних від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Проте, факт відсутності у позивача належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів фінансування будівництва в рамках Інвестиційного договору № Т-31 від 18 листопада 2003 року був встановлений набравшим законної сили судовим рішенням від 02 лютого 2011 року при розгляді Голосіївським районним судом м. Києва справи за позовом ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства «Торговий дім «Інтерсервіс» про визнання права власності на кв. АДРЕСА_2 , яке залишено без змін судом касаційної інстанції відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2012 року у справі № 2-1345/11 (провадження суду касаційної інстанції № 6-41053св11) (т. 2 а.с. 146-158).

В силу положень ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки позивач в ході розгляду справи не довів належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами виконання ним обов`язку по здійсненню фінансування за Інвестиційним договором Т-31 від 18 листопада 2003 року, вимоги про встановлення факту належності йому майнових прав на спірну квартиру задоволенню не підлягають.

Як було встановлено судом, оспорюване позивачем Свідоцтво про право власності видано відповідачу на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 17.02.2010 р. № 192-С/Ю.

Позивач посилався на подання відповідачем неправдивих документів для отримання Свідоцтва про право власності, проте, такі обставини не були доведені в ході судового розгляду.

З огляду на вищезазначене, не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання недійсним Свідоцтва про права власності, виданого 16 березня 2010 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про вправо власності ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» на вищевказану квартиру.

Щодо позовних вимог третьої особи ОСОБА_2 про визнання недійсним Інвестиційного договору № Т-31 від 18 листопада 2003 року, суд апеляційної інстанції зауважив наступне.

На обґрунтування заявленого позову третя особа ОСОБА_2 зазначала, що оспорюваний нею інвестиційний договір від 18 листопада 2003 року був укладений в наслідок обману чи зловмисної змови (ст. 57 ЦК Української РСР в редакції Закону 1963 року).

Угода може бути визнана недійною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Під час розгляду справи про визнання угоди недійсною суд повинен установити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною та настання певних юридичних наслідків.

Так, за положеннями ст. 57 ЦК Української РСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Згідно зі ст. 48 цього Кодексу недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" (яка була чинною на час укладення спірної угоди) було надано роз`яснення щодо застосування ст. 57 ЦК Української РСР, відповідно до якого при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх

безпосереднього зв`язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах.

Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається.

Під насильством розуміється фізичний або психологічний вплив на особу учасника угоди або його близьких з метою спонукання його до укладення угоди.

Збігом тяжких обставин слід вважати такий майновий або

особистий стан громадянина чи його близьких (крайня нужденність, хвороба і т.ін.), які примусили укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах.

Погроза може бути підставою для визнання угоди недійсною, коли з обставин, які мали місце на момент укладення угоди, були підстави вважати, що відмова учасника угоди від її укладення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Таким чином, на підтвердження вимог про визнання правочину недійсним позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу позову.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначими, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Лише у разі встановлення наявності порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу позивача та відповідності обраного останнім способу захисту такому порушенню або оспоренню суд може прийняти рішення про задоволення позову.

В ході розгляду справи позивачкою ОСОБА_2 не доведено заявлених нею підстав позову, зокрема укладення оспорюваного нею інвестиційного договору від 18 листопада 2003 року в наслідок обману чи зловмисної змови. Не доведено ОСОБА_2 і порушення її прав з боку ОСОБА_1 та ПрАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» укладенням договору № Т-31 від 18 листопада 2003 року. Посилання третьої особи на підписання договору неповноважною особою з боку ПрАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» цих висновків не спростовують. При цьому, постанова Вищого господарського суду України у справі № 2-2364(22-3864/06), на яку посилається апелянт, була винесена 04 березня 2008 року, натомість оспорюваний договір був укладений сторонами і підписаний 18 листопада 2003 року, а тому позивач ОСОБА_1 , як інвестор, мав обґрунтовані очікування, що посадова особа відповідача, яка підписала інвестиційний договір з боку ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс», мала відповідні повноваження на час його підписання.

Встановлені по справі обставини і докази не дають підстав для об`єктивного висновку, що сторони договору № Т-31 від 18 листопада 2003 року діяли обманним шляхом та (або) мали зловмисну домовленість. Факт невиконання стороною договору зобов`язань за договором не свідчить про наявність обману та (або) зловмисної домовленості та не може бути визнаний підставою для задоволення позову ОСОБА_2 про визнання договору недійсним.

При цьому, ПрАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» вимог про визнання інвестиційного договору Т-31 від 18 листопада 2003 року недійсним не заявляв.

З огляду на вищевказане, районний суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав задоволення позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_2 , але районний суд помилково застосував до спірних правовідносин норми ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, в той час, як застосуванню підлягали ст.ст. 48, 57 ЦК Української РСР - недійсність угоди, що не відповідає вимогам закону.

Доводи апелянта ОСОБА_2 , що районний суд відмовив в позові з тих підстав, що ОСОБА_2 не є стороною оспорюваного нею договору, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив, оскільки само по собі посилання районного суду на вказане, в контексті встановлених обставин, відповідає фактичним обставинам справи, проте вказану обставину не було зазначено районним судом, як підставу відмови в позові.

При цьому, помилка районного суду у застосуванні норм матеріального права не призвела до неправильного вирішення справи по суті спору та може бути виправлена шляхом зміни оскаржуваного рішення із викладенням мотивувальної частини в редакції цієї постанови апеляційного суду.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтами судові витрати мають бути віднесені на їх рахунок.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину оскаржуваного рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 30 вересня 2022 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова