ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 686/10296/21

Провадження № 22-ц/4820/1502/22

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Цугель А.О.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/10296/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 вересня 2021 року (суддя Козак О.В. повний текст судового рішення складено 04 жовтня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину спільного майна подружжя.

Заслухавши доповідача, пояснення представника учасника справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року ОСОБА_3 , звертаючись до суду зазначала, що з 1996 року по 02.09.2020 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , під час якого у них народилося двоє синів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивачка вказує, що в період шлюбу за спільні кошти подружжя 10.10.2013 було придбано квартиру загальною площею 61,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та яка складається з трьох житлових кімнат площею 37,2 кв.м, кухні площею 7,0 кв.м, ванної кімнати площею 2,5 кв.м, туалету площею 0,9 кв.м, коридору площею 10,3 кв.м, кладочки площею 1,0 кв.м, лоджій площею 1,7 кв.м та 1,3 кв.м. ОСОБА_3 посилається на те, що відповідач в добровільному порядку відмовляється визнати за нею право власності на Ѕ частку у спірній квартирі, як в спільному майні подружжя.

А тому, ОСОБА_3 просила суд визнати за нею право спільної часткової власності на Ѕ частину квартир АДРЕСА_2 , загальною площею 61,9 кв.м, житловою площею 37,2 кв.м.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 вересня 2021 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 61,9 кв.м. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з цим рішенням, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, застосування яких призвело до неправильного вирішення справи, також судом не з`ясовано обставин, що мають значення для справи. Так, апелянт посилається на те, що справу судом розглянуто за його відсутності, оскільки позивачка при подачі позовної заяви вказала його невірну адресу, тому суд, не володіючи інформацією щодо його реального місця проживання, не направляв апелянту жодної судової повістки. Зазначає також, що не будучи повідомленим про судовий розгляд, він був позбавлений можливості надати до суду будь-які заперечення чи докази.

Крім того, апелянт зазначає, що позивачем не подано документів, які б підтверджували б те, що спірна квартира була придбана під час шлюбу за спільні кошти; при цьому не вказано суму коштів, за яку було придбано цю ж квартиру; також не долучено жодних доказів на підтвердження надання згоди позивачем на придбання спірної квартири. Разом з тим, судом не враховано, що для придбання спірної квартири апелянт брав у борг 13000 дол. США у ОСОБА_6 , що остаточно повернув вже після розлучення з позивачкою у 2022 році.

Судом не враховано висновок Верховного Суду України, що викладений у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18, зі змісту якого слідує, що факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив до апеляційного суду не надходив.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 19 вересня 2022 року заяву представниці ОСОБА_2 ОСОБА_7 про відкладення розгляду цивільної справи повернуто заявниці без розгляду.

Представниця позивачки ОСОБА_1 в судовому засіданні просила апеляційну залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Інші учасники справи до суду не з`явилися, хоча про день і час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02.09.2020 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований 16.11.1996 Хмельницьким міським відділом реєстрації актів громадського стану, актовий запис № 1676, розірвано.

Також судом встановлено, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 10664118 від 10.10.2013, договору купівлі-продажу квартири від 10.10.2013.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_2 набута подружжям під час перебування у шлюбі і належить сторонам на праві спільної сумісної власності, тому наявні підстави для визнання за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частки спірної квартири.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають нормам матеріального і процесуального права та узгоджуються із матеріалами справи.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається крім факту придбання його за час шлюбу також і спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити факт набуття майна за час шлюбу, набуття його за спільні сумісні кошти або спільною працею подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Судом вірно встановлено, що з 16.11.1996 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 вересня 2020 року у справі № 686/6540/20 розірвано.

За час шлюбу сторонами за спільні кошти була придбана для проживання сім`ї сторін квартира АДРЕСА_3 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 .

Згідно п. 6 договору купівлі-продажу квартири від 10.10.2013, укладеного між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) щодо передачі у власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 слідує, що покупець свідчить про те, що договір укладено за згодою його дружини, справжність підпису на якій засвідчено 09.10.2013 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Лучковською Т.М. за реєстровим № 3652 і цей факт доведено до відома продавця (а.с. 16 зворот).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, оцінивши у відповідності до вимог статті 89 ЦПК України надані учасниками справи докази, вірно застосував норми матеріального права і дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира набута у власність сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти, а тому вказане нерухоме майно є спільним сумісним майном подружжя.

А тому, доводи апеляційної скарги про невідповідності оскаржуваного судового рішення нормам матеріального права є безпідставними.

Разом з тим, колегія суддів відхиляє твердження апелянта про те, що для оплати вартості квартири ним було взято у борг в ОСОБА_6 13000 доларів США, з яких він повернув у травні 2020 року 5000 доларів США, а 8000 доларів США після розлучення з позивачкою в 2022 році, адже ОСОБА_2 не заявлялися клопотання про приєднання до матеріалів справи розписок від 10.10.2013, 05.03.2020 та оцінку їх, як доказів. А тому, у суду відсутні законні підстави для оцінки зазначених розписок.

Таким чином, ОСОБА_2 презумпцію спільності майна подружжя не спростовано, що відповідно до вищевказаних положень закону є саме його процесуальним обов`язком, як сторони подружжя, який її спростовує.

Також, оцінюючи посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права з підстав не повідомлення його про судовий розгляд справи, що позбавило відповідача можливості надати до суду заперечення чи докази, судова колегія вважає їх такими, що не заслуговують на увагу.

Так, відповідно до вимог пункту 2 частини 7 статті 128 ЦПК України уразі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Згідно з пунктом 4 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Апеляційний суд констатує дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, адже відповідач був належним чином повідомлений про день і час розгляду справи судом першої інстанції 29 вересня 2021 року, оскільки ОСОБА_2 надсилалася судова повістка за його зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 24), яка повернулася не вручена з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 36), що відповідно до норм цивільного процесуального законодавства є належним повідомленням сторони.

Судова колегія вважає безпідставними твердження апелянта про те, що суд першої інстанції проігнорував правові висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, адже правовідносини у справі № 711/2302/18 та у цій справі не є подібними.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів і підстави для його скасування в межах доводів апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28 вересня 2022 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай