ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6419/22 Справа № 175/4508/17 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації земельної ділянки, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з, уточненим 11 грудня 2017 року, позовом до ОСОБА_1 , Головного Управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації земельної ділянки, мотивуючи його тим, що належна ОСОБА_1 земельна ділянка є суміжною з його земельною ділянкою та внесена до автоматизованої системи Державного земельного кадастру (далі - АС ДЗК) з помилковими координатами.

Вказував, що під час виготовлення державного акта на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку серії ДП №109533 від 20 вересня 2004 року допущено помилки, внаслідок чого відбулося накладення земельної ділянки відповідачки на належну йому земельну ділянку.

Посилаючись на те, що вказані помилки та накладання меж земельної ділянки порушують його право власності на належну йому земельну ділянку, просив визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ДП №109533 від 20 вересня 2004 року, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №19, який видано ОСОБА_3 на підставі рішення Новоолександрівської сільської ради 4 сесії 24 скликання від 22 листопада 2002 року, і скасувати його реєстрацію; зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :05:006:0004 шляхом закриття поземельної книги на вказану земельну ділянку; стягнути з ОСОБА_3 на його користь витрати за договором №Д-00181-М від 23 червня 2014 року на виконання робіт з підготовки технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі

(на місцевості) на АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2020 року позов задоволено частково. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ДП №109533 від 20 вересня 2004 року, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №19, який видано ОСОБА_3 на підставі рішення Новоолександрівської сільської ради 4 сесії 24 скликання від 22 листопада 2002 року, та скасовано державну реєстрацію земельної ділянки на АДРЕСА_1 . У задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідачка, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд дійшов висновку, що накладення суміжних земельної ділянок сталося саме внаслідок помилки у технічній документації на земельну ділянку, втім належних і допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини матеріали справи не містять. Вказує про наявність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 лютого 2022 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 і Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації земельної ділянки скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року залишено без змін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про наявність, передбачених законом, підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.367 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, у повній мірі зазначеним вимогам закону рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації земельної ділянки не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що земельна ділянка площею 0,1500 га, яка розташована у АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДП ДН №041474 від 27 грудня 1999 року, та земельна ділянка площею 0,1502 га, яка розташована у АДРЕСА_2 , перебуває у власності ОСОБА_1 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ДП №109533 від 20 вересня 2004 року, кадастровий номер №:05:006:0004, фактично мають спільну межу.

Під час складання технічної документації з`ясувалось, що визначити кадастровий номер та внести інформацію до АС ЦДЗК про земельну ділянку ОСОБА_2 можливості немає, оскільки в межах площі цієї земельної ділянки знаходиться частина приватизованої ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1502 га. До АС ЦДЗК було внесено відомості про належну ОСОБА_1 земельну ділянку з невірними координатами, оскільки при виготовленні технічної документації із землеустрою на земельну ділянку відповідачки були допущені помилки, тому при внесенні даних про земельну ділянку позивача до ДЗК площі земельних ділянок накладаються одна на одну, що унеможливлює таку процедуру внесення даних до Державного земельного кадастру.

Встановлено, що згідно акту №16Ю відновлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі, складеного 17 квітня 2014 року, було відновлено в натурі межі земельної ділянки площею 0,1500 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Суміжними землекористувачами ніяких претензій при відновленні існуючих меж землекористування не заявлено. Таким чином, під час виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДП №109533 від 20 вересня 2004 року на ім`я ОСОБА_3 було допущено помилки, внаслідок чого виникла накладка земельної ділянки відповідача на належну позивачу земельну ділянку.

Суд встановив, що факт накладення земельних ділянок, які належать ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , підтверджується письмовими доказами, зокрема: рішенням державного кадастрового реєстратора Управління Держземагенства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області №РВ-014 від 26 вересня 2014 року про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру та висновком сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_5 , складеного 06 лютого 2019 року. Згідно вищевказаного висновку, встановлено перетин вищезазначених земельних ділянок ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; стосовно можливості паралельного зсуву земельної ділянки за кадастровим номером :05:006:0004 у Державному земельному кадастрі таким чином, щоб фактичні координати поворотних точок меж цієї земельної ділянки на місцевості відповідали координатам поворотних точок меж земельної ділянки у Державному земельному кадастрі у даному випадку не є можливим з таких підстав: паралельне перенесення припускає наявність місця, яке б мало бути зайнятим земельною ділянкою, у випадку правильного визначення координат поворотних точок її меж, проте через допущення помилок в процесі обчислення залишилось вільним,а земельна ділянка змістилась на певну відстань та/або кут. Так при паралельному зсуві земельної ділянки за кадастровим номером :05:006:0004 на місце, де вона повинна була б знаходитись, виникне перетин її меж із земельною ділянкою з кадастровим номером :05:006:0052, що не є допустимим. У даному випадку, земельна ділянка, яка перебуває у власності ОСОБА_3 фактично знаходиться в межах ділянки з кадастровим номером :05:006:0052, яка згідно даних Державного земельного кадастру, перебуває у комунальній власності Новоолександрівської сільської ради та передана в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «ІНВЕСТА» для будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури і спорту. Попри це, земельна ділянка ОСОБА_3 була внесена до Державного земельного кадастру з помилками, через що на даний момент вона знаходиться на місці земельної ділянки ОСОБА_2 , в результаті чого й виникає перетин їх меж при внесенні відомостей до Державного земельного кадастру. У даному випадку немає прямої технічної можливості для перенесення у Державному земельному кадастрі земельної ділянки ОСОБА_3 на місце, яке відповідає її фактичним координатам.

Оскільки встановлено перетин земельної ділянки позивача з земельною ділянкою ОСОБА_1 , кадастровий номер :05:006:0004, де площа ділянок співпадає на 86,8553%, з метою захисту та відновлення порушених прав позивача, суд дійшов висновку про необхідність визнання недійсним державного акта на право власності на землю серія ДП №109533 від 20 вересня 2004 року. Крім того, суд також прийшов до висновку, що вимога про скасування державної реєстрації земельної ділянки є похідною від вимоги про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, яка підлягає задоволенню, тому необхідно скасувати державну реєстрацію земельної ділянки,ь яка розташована в АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у позовних вимогах ОСОБА_2 про зобов`язання Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, суд першої інстанції посилався на положення ч.10 ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» (зі змінами внесеними Законом №340-IX від 05 грудня 2019 року), згідно якої державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання не чинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання не чинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).

Колегія суддів звертає увагу на те, що, з врахуванням постанови Верховного Суду від 21 лютого 2022 року, переглядається оскаржуване рішення суду лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині вирішення зазначених позовних вимог у зв`язку з наступним.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У статті 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За змістом ч.1 ст.142, ч.1 ст.143 Конституції України земля є складовою частиною матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування, а територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Питання набуття права власності чи користування на земельні ділянки державної або комунальної власності урегульовано ЗК України.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Частинами першою, другою статті 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.12, ч.1 ст.13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Тобто, серед джерел доказів, відповідно до ст.76 ЦПК України, крім іншого, є висновок експерта.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі, зокрема для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Судом першої інстанції встановлено, що під час складання технічної документації на земельну ділянку позивача виявлено неможливість визначення кадастрового номера та внесення інформації про земельну ділянку до АС ДЗК, оскільки в межах площі цієї земельної ділянки знаходиться частина приватизованої ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1502 га.

З висновку сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_5 , складеного 06 лютого 2019 року, суд встановив обставини щодо існування перетину земельних ділянок ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Колегія суддів звертає увагу на те, що сторони по справі, зокрема відповідачка, під час розгляду справи в суді першої інстанції не позбавлена була права заявити клопотання про проведення судової експертизи, відповідно до приписів ст.103 ЦПК України, але своїм процесуальним правом не скористалися. Відповідних клопотань в суді апеляційної інстанції сторонами також заявлено не було.

Суд розглянув справу на підставі доказів, які маються в матеріалах справи. Належних та допустимих доказів на спростування доводів позовної заяви в цій частині апелянтом не надано, а тому доводи апеляційної скарги в частині недоведеності факт перетину земельних ділянок та як наслідок цього порушення прав позивача відхиляються.

В той же час доводи апеляційної скарги в частині наявності підстав для застосування наслідків спливу строків позовної давності приймаються у зв`язку з наступним.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право зокрема, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Частиною першою статті 49 ЦПК України визначено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Відтак заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства.

Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2019 року у справі №521/4606/16-ц (провадження №61-40009св18).

Представник відповідачки - адвокат Богатирьов С.В. у судових засіданнях в суді першої інстанції 26 листопада 2019 року (11:14:56) та 11 березня 2020 року (16:37:31) заявляв клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності і просив відмовити у задоволенні позову, серед іншого, з підстав спливу позовної давності. Вказані обставини підтверджуються аудіозаписами вказаних судових засідань у суді першої інстанції.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст.253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

З матеріалів справи вбачається, що позивачу про порушення його прав стало відомо з 27 вересня 2014 року, після отримання рішення від 26 вересня 2014 року №РВ-014 про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру.

З даним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду 29 листопада 2017 року, тобто зі спливом строку позовної давності.

Заява про поновлення строку позовної давності, подана представником позивача під час судового засідання 20 вересня 2022 року, не заслуговує на увагу. Як і посилання вказаної заяви на те, що негаторний позов може бути пред`явлений упродовж усього часу тривання відповідного правопорушення, оскільки визнання недійсним державного акту про право власності не землю не є негаторним позовом.

Зважаючи на встановлені обставини колегія суддів приходить до висновку про можливість застосувати до спірних правовідносин загальний трирічний строк позовної давності за наявності відповідної заяви відповідача, що в силу вимог ст.267 ЦК України є правою підставою для відмови у задоволенні позову.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації земельної ділянки, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної даності.

Керуючись ст.ст.367,374,376,382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації земельної ділянки скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації земельної ділянки відмовити.

В іншій частині рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.