Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.06.2022 Справа №607/1117/22

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: головуючого судді Дзюбича В.Л., за участю секретаря судового засідання Кочмар С.М., позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Грицак А.М., відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача - адвоката Дуфанця Є.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на утримання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , у якому просить збільшити розмір аліментів, визначених рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.11.2020 у справі № 607/13536/20, на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 6 000 грн. щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 11.01.2019 року. Сторони є батьками малолітнього ОСОБА_3 . У зв`язку з повторним одруженням у 2020 році позивачка змінила своє прізвище із « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 ». Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31.09.2019 року у справі № 607/24134/18 ухвалено стягувати із ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_6 у розмірі 2 500 грн. Вказаний розмір аліментів був зменшений рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.11.2020 року у справі № 607/13536/20, яким із ОСОБА_2 в користь позивачки присуджено стягувати аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі 1700 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Позивачка вважає, що аліментів на утримання сина у розмірі 1700 грн. щомісячно не достатньо, оскільки такий розмір аліментів не відповідає фактичним обставинам та потребам дитини. Також зазначила, що дитина хворіє, зокрема наступними захворюваннями: рання дитяча епілептична енцефалопатія; мозкові дисфункції, як наслідки перенатального ГІУ ЦНС, синдром гіперактивності і порушення концентрації уваги, затримка психо-мовленнєвого розвитку; гіперрурекумія, непереносимість глютену, підозра на целіакію, дефіцит заліза, вторинна лактозна недостатність. Через вищевказані захворювання позивачка несе значні витрати на лікування та розвиток сина. Також дитині прописана спеціальна безглютенова дієта, що вимагає додаткових витрат на особливе харчування, яке значно дороговартісніше ніж звичайні продукти харчування. Позивач вказала, що у неї змінився сімейний стан, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_2 вона народила другого сина ОСОБА_7 . У зв`язку із цим, усі її доходи та заощадження тепер використовуються для утримання ще однієї дитини. Позивачка перебуває у декретній відпустці та єдиним джерелом її доходу є соціальна допомога по догляду за дитиною. Вважає, що достатньою сумою, яка забезпечить дитині - ОСОБА_8 гармонійний розвиток, будуть аліменти у розмірі 6000 грн.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02.02.2022 відкрито провадження у справі та призначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що позов не підлягає до задоволення, оскільки позивачка не надала суду доказів про зміну матеріального або сімейного становища, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із сторін у справі. Відповідач вважає, що позивачем не надано доказів щодо особливих обставин, що викликані зміною стану здоров`я дитини та відсутністю направлення лікувального закладу на проведення зазначених обстежень та аналізів. Звертає увагу суду на те, що позивачка має достатній рівень доходів, тому що у 2019 році нею придбано автомобіль.

Позивачем подано відповідь на відзив, у якому вказує, що аліменти у розмірі 1700 грн. на місяць є надзвичайно низькими, оскільки у дитини низка серйозних захворювань, які потребують значних матеріальних витрат на лікування, періодичних обстежень і повторно лікування. Щодо покупки автомобіля позивач вказує, що він придбаний за гроші батьків, є доволі старим, а саме 1996 року випуску, а також необхідний їй для роботи. Вказує, що відповідач абсолютно відмовляється добровільно допомагати в лікуванні їхнього спільного сина.

Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, у якому зазначено, що для уточнення діагнозу лікар педіатр направляла дитину до психіатра з метою додаткового огляду, проте мама від вказаного огляду відмовилася. Висновок про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку дитини, на який посилається позивачка, підписаний вчителями та практичним психологом, проте відповідач вважає, що вказаний висновок має бути підписаний лікарем психіатром, а тому його не можна вважати медичним висновком. Зазначає, що після розірвання шлюбу він - ОСОБА_2 залишив для утримання сина 6 000 доларів, однак вказані кошти були витрачені позивачкою для придбання автомобіля. Стосовно надання коштів батьками позивачки для придбання автомобіля, відповідач вказує, що мати позивачки багато років ніде не працює і є домогосподаркою, а батько працює сантехніком у ЖЕКу, тому у них не могло бути коштів для покупи транспортного засобу. Відповідач зазначає, що не відповідає дійсності твердження позивачки про складний та важний стан здоров`я дитини, оскільки протилежне підтверджується інформацією наданою КНП «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня», у якій не йдеться про важкий стан спільного сина сторін. Також, не відповідає дійсності твердження про абсолютну відмову ОСОБА_2 добровільно допомагати у лікуванні сина, тому що відповідач надавав кошти для утримання та лікування сина, що підтверджується платіжними дорученнями та перерахунком коштів на лікування та утримання сина.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Відповідач та його представник у судовому засіданні просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав викладених у поданих заявах по суті справи. Також відповідач вказав, що у серпні 2019 року він уклав шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_9 , який також перебуває на його утриманні. Тому відповідач ОСОБА_2 немає можливості сплачувати аліменти у більшому розмірі. Крім цього вказав, що позивач звернулась до нього із позовами про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, в тому числі і тих, які пов`язані із наданням медичних послуг дитині та її лікуванням.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Як вбачається із свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_8 , його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_10 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 січня 2019 року у справі № 607/24134/18 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_10 ухвалено стягувати аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в розмірі 2500 грн. щомісячно, однак не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.11.2018 року до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2020 року у справі № 607/13536/20 змінено розмір аліментів, які стягуються із ОСОБА_2 згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду від 31 січня 2019 року у цивільній справі № 607/24134/18 та ухвалено стягувати із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_10 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1700 (одна тисяча сімсот) грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з врахуванням індексації, починаючи з дня набранням рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Як вбачається із свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 народився ОСОБА_7 , матір`ю якого є ОСОБА_1 , батьком ОСОБА_11 .

Відповідно до висновку про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку дитини від 11.12.2020, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зроблено загальний висновок: особа, яка має затримку психомовленнєвого розвитку, ускладнену СДУГ.

Згідно консультативного заключення від 06.10.2020 Реабілітаціного центру «Еліта», ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено діагноз: мозкові дисфукнції, як наслідок перинатального ГІУ ЦНС, синдром гіперактивності і порушення концентрації уваги, затримка психо-мовленнєвого розвитку.

Як вбачається з витягу з наказу від 04.0.12021 № 3 «Про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення 3-х років», ОСОБА_1 - торговельному представнику Тернопільського регіонального відділу продаж, надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 05.01.2021 р. по 06.11.2023 р.

Відповідно до відомостей про за страховану особу Пенсійного фонду України, ОСОБА_1 за 2017 рік отримано доходів на суму 47 561,09 грн., за 2018 рік 57 468,43 грн., за 2019 рік 112 111,97 грн., за 2020 рік 211 462,32 грн., за 2021 рік 60 000 грн.

Згідно листа №281 від 22.04.2022 КНП «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня», дитина ОСОБА_3 , 2017 р. н., перебуває на обліку в педіатричному відділенні № 3. Згідно медичної документації, яка ведеться з вересня 2021 року лікарем гастроентерологом дитині виставлено діагноз К30, Е73.1, призначено лікування та дієта. Рекомендацій мати дотримується. 11.02.2022 дитина консультована генетиком, призначено визначення каріотипу. Для уточнення діагнозу лікар педіатр направила дитину до психіатра, проте мати відмовилась.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею ст.51 Конституції України гарантовано, а ст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, саме у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів.

Саме до такого висновку дійшов у своїй постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143 цс-13.

Отже, статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану, як самостійні підстави для зменшення або збільшення розміру аліментів.

При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів.

Вищезазначена правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду викладеним в постанові від 16.09.2020 року по справі №565/2071/19.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 6, 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення та враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Позивачка, звертаючись в суд із позовною заявою до відповідача про збільшення розміру аліментів, стверджує, що її матеріальний стан погіршився у зв`язку з народженням другої дитини.

Суд вважає, що факт народження у матері дитини у іншому шлюбі не може слугувати підставою для збільшення розміру аліментів на утримання дитини від першого шлюбу, оскільки діти, народжені в різних шлюбах від різних чоловіків, мають абсолютно рівні права на матеріальну допомогу від власних батьків.

Також суд не бере до уваги посилання позивачки про те, що дитина має захворювання та потребує додаткових матеріальних ресурсів на її обстеження та лікування у зв`язку з чим просить збільшити розмір аліментів, оскільки щодо вказаних витрат позивачка має право подати окремий позов до відповідача про стягнення додаткових витрат на утримання дитини (ст.185 СК України).

Крім цього, дослідивши усі докази наявні в матеріалах справи, суд зазначає, що стороною позивача в порушення ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано до суду доказів на підтвердження зміни матеріального стану відповідача ОСОБА_2 , зокрема щодо його спроможності сплачувати аліменти в більшому розмірі, аніж визначеному рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.11.2020 року у справі № 607/13536/20, яке позивачкою не було оскаржено.

У відповідності до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Поряд із цим, позивачка не надала до суду належних та допустимих доказів на підтвердження зміни матеріального становища, погіршення або поліпшення здоров`я когось із сторін та інших випадків, передбачених статтею 192 СК України, а також не зверталась до суду із клопотаннями про витребування доказів, а тому її вимоги щодо збільшення розміру аліментів не підлягають задоволенню за їх недоведеністю.

Керуючись ст. 141, 142, 180-184, 192 СК України, ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», ст.ст. 2, 4, 12, 13, 43-44, 49, 76-83, 89, 95, 133, 141, ч.2 ст. 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на утримання дитини відмовити.

Копію рішення направити сторонам у справі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , проживає: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , проживає: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код: НОМЕР_4 .

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич