ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5034/22 Справа № 215/6557/20 Суддя у 1-й інстанції - Коноваленко М. І. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2022 року м.Кривий Ріг

Справа № 215/6557/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Бадалян Н.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2021 року, яке ухвалено суддею Коноваленком М.І. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 30 червня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування шкоди у зв`язку з підвищенням вартості життя і збільшення розміру мінімальної пенсії, щомісячної виплати у рахунок втраченого заробітку та моральної шкоди, який неодноразово уточнював ( 10 березня 2021 року, 24 березня 2021 року та 13 квітня 2021 року).

Позовну заяву, з урахуванням уточнень до неї, мотивовано тим, що, перебуваючи у трудових відносинах з ТОВ «Блок», позивач ОСОБА_1 05.11.1992 року, в результаті дорожньо-транспортної пригоди отримав травму, в результаті чого став інвалідом І групи із 100% втратою працездатності.

Нещасний випадок стався під час виконання позивачем своїх трудових обов`язків.

Рішенням Павлоградського міського суду Дніпропетровської області від 04.09.1998 року встановлено щомісячний розмір виплат в рахунок втраченого заробітку у сумі 287,86 грн. на місяць при втраті працездатності 100 %.

Позивач вважає, що йому було помилково недорахована виплата у рахунок втраченого заробітку, та з вересня 1998 року по 01 березня 2004 року перерахунок страхових виплат не здійснювався, що і на теперішній час є порушенням його прав та, станом на листопад 2020 року, виплата в рахунок втраченого ним заробітку відповідачем встановлено 6 150 гривен в місяць, що з урахуванням коефіцієнту 3 складає 18 450 грн. та не перевищує 10 розмірів прожиткового мінімуму встановленого для працездатних осіб.

Призначені виплати, але не одержані своєчасно, особі яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більше як за три роки з дня звернення, а тому заборгованість складає з листопада 2017 року по листопад 2020 року: (211 890,00 грн. 6 150 грн.) х 36 місяців = 541 080 грн.

Вважає, що станом на 01.04.2001 року дійсний розмір його втраченого заробітку відповідав 54 667 : 900 х 118 = 7 167,45 грн. на місяць, де 900 карбованців та 118 гривень є офіційною мінімальною зарплатою, відповідно станом на жовтень 1992 року та 1 квітня 2001 року, що не суперечить порядку розрахунку застосованих в рішенні Павлоградського міського суду від 04.09.1998 року.

Крім того, позивач вважає, що його страхова виплата в рахунок втраченого заробітку, станом на 01.06.2021 року, складає згідно ст.7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2021 року» прожитковий мінімум з 01 січня 2021 року 2270 грн. на місяць, а тому 2270 х 10 = 22 700 гривень у місяць і повинна виплачуватися з подальшим відповідним збільшенням у майбутньому, а місячна недоплата складає: 22 700 - 6 105,22 грн. - 5 874,92 грн. = 10 719,86 грн.

Сума боргу незаконно вилучених щомісячних пенсійних виплат Пенсійного Фонду України у перерахунку складає: 5874,92 гривні (пенсія станом на квітень 2021 року) х 242 місяці= 1 421 730,64 гривні.

За період з 01.04.2001 року по 01.06.2021 року, за 242 місяці, сума недоплат складає: 10 719,86 грн. х242 = 2 594 206,12 грн.

Загальна сума завданої матеріальної шкоди, яку позивач просить відшкодувати складає: 1 421 730,64 грн. +2 594 206,12 грн. = 4 015 936,76 грн.

У зв`язку з незаконними діями та умисному заподіянні йому фізичного та морального страждання протягом 20 років, шляхом примушування та обману, що спричинили для нього тривалий розлад здоров`я в зв`язку з чим він не мав належного доступу до повноцінного харчування, більш ефективних ліків, які б він одержував за належних законних виплат, призвели до тривалих моральних страждань.

Зазначив, що відповідач дійсно виплачує щомісяця по 6105,22 грн. в рахунок втраченого заробітку, замість 60,74 мінімальних заробітних плат, такі виплати мізерні для існування інваліда з урахуванням цін в Україні, які тільки за останній рік зросли втричі, тарифів на комунальні послуги та ціни на ліки сума виплат мінімальна та враховуючи глибину, характер та тривалість страждань протягом 242 місяців, переживань, істотних недоотриманих благ внаслідок недоотриманих виплат, просить суд зобов`язати відповідача відшкодувати йому 84 700 гривень в рахунок завданої моральної шкоди.

Посилаючись на викладене, в останній редакції позовної заяви від 13 квітня 2021 року, позивач просив суд: зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області відшкодувати борг у сумі 4 100 636,76 грн., виплачувати йому, починаючи з 01 червня 2021 року щомісячну виплату у рахунок втраченого заробітку в сумі 22 700,00 грн. у місяць та відшкодувати 84 700,00 грн. в рахунок завданої моральної шкоди.

Крім того, просив суд: винести окрему ухвалу, оскільки службовими особами відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області вчиняються дії, які свідчать про тривале знущання над позивачем.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, з винесенням окремої ухвали по фактам доказаних правопорушень.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом було грубо порушено норми процесуального права. Зокрема, суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу, яка не є малозначною та не підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. Суд не повідомив позивача про призначення розгляду справи на 11 червня 2021 року, чим порушив його право на доступ до правосуддя. Також, суд першої інстанції не надав позивачеві копії рішення суду, не зважаючи на його неодноразові звернення із такою вимогою.

Позивач наполягає на тому, що судом не було належним чином надано оцінки правовідносинам сторін, не враховано всі обставини справи, а також не взято до уваги ту обставину, що з вересня 1998 року по 01 березня 2004 року Фондом соціального страхування України в Дніпропетровській області перерахунок страхових виплат не здійснювався.

Зазначає, що ним наведено обґрунтовані та законні нарахування сум страхових виплат, на які він має право, які наведені також й у даній апеляційній скарзі, однак суд не взяв до уваги його доводи.

Наполягає на тому, що є три офіційні документи, подані до суду Фондом соціального страхування України в Дніпропетровській області, у яких останній визнає, що соціальні виплати в рахунок втраченого позивачем заробітку внаслідок травми на виробництві з вересня 1998 року до березня 2004 року ніхто не перераховував, що, на переконання позивача, є обставинами, які не підлягають доказуванню, згідно ч.ч. 1, 5 ст. 81, ч. 1 ст. 82, ч. 3 ст. 83 ЦПК України.

Зазначає, що судом було проігноровано судові рішення, що вступили в законну силу, які надавалися позивачем у якості додатків до позову, та не було взято до уваги, що незаконне рішення Павлоградського міського суду від 03.12.2002 року було скасовано ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.10.2003 року. При цьому, ні про яке процесуальне рішення від 03 грудня 2001 року у цій ухвалі суду, в якій описано весь процесуальний хід справи, й мови немає.

Позивач вважає, що влаштовано відповідачем Фондом соціального страхування України в Дніпропетровській області штучна тяганина протягом 274 місяців, станом на червень 2021 року, вимагала застосування судом першої інстанції відшкодування завданої позивачеві моральної шкоди та винесення окремої ухвали, що не було зроблено судом.

Крім іншого, зазначає, що громадяни ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мали жодного законного права приймати участь у розгляді справи, оскільки цим особам не ставиться в службові обов`язки порушення рівноправності громадянина залежно від інвалідності та за іншими ознаками, невиплата установлених законом виплат, зловживання владою та службовими обов`язками, втручання у діяльність судді, тобто Фонд соціального страхування України на такі дії їх не уповноважував.

Позивач вважає, що судом було розглянуто справу за відсутності обох сторін, але в інтересах посадових осіб відповідача, який по волі цих осіб злісно не виконує чинні рішення судів України протягом більше 23 років, станом на 01 червня 2022 року, й задоволення вимог таких осіб є корупцією.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області Лутоніну Н.В., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо відшкодування шкоди у зв`язку з підвищенням вартості життя і збільшення розміру мінімальної пенсії та щомісячної виплати у рахунок втраченого заробітку, суд першої інстанції виходив з того, що Фондом було здійснено перерахунок страхових виплат, належних ОСОБА_1 , на коефіцієнт, що враховує показники зростання споживчих цін та середньої заробітної плати (доходу) в Україні. Крім того, судом встановлено, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів спричинення йому моральної шкоди, внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, яка, на переконання позивача, виявилися у несвоєчасній та неповній виплаті матеріального забезпечення, страхових виплат, ненадання або несвоєчасному наданні соціальних послуг, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

Згідно з п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Згідно ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

Згідно ч. 2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно ч. 4 ст. 274 ЦПК України , в редакції станом на час подання до суду даного позову та яка є чинною на теперішній час, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (ч. 9 ст. 19 ЦПК України).

Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб на місяць на 1 січня 2020 року становив 2 102,00 грн.

Отже, станом на час звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом, в порядку спрощеного позовного провадження не могли бути розглянуті справи у спорах в яких ціна позову перевищує 525 500,00 грн. (2102,00 грн. х 250) та інші вимоги, об`єднані з вказаними вимогами.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з даним позовом у листопаді 2020 року, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати відповідача відшкодувати йому борг у розмірі 541 080,00 грн. та виплачувати йому, починаючи з 01 грудня 2020 року, щомісячну виплату у рахунок втраченого заробітку у сумі 21 180,00 грн. в місяць, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Крім того, згідно уточнено позову, ОСОБА_1 просив суд: зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області відшкодувати борг у сумі 4 100 636,76 грн., виплачувати йому, починаючи з 01 червня 2021 року щомісячну виплату у рахунок втраченого заробітку в сумі 22 700,00 грн. у місяць та відшкодувати 84 700,00 грн. в рахунок завданої моральної шкоди, а тому доводи останнього в апеляційній скарзі про те, що дана справа не підлягала розгляду судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження є обґрунтованими та заслуговують на увагу.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як вбачається з матеріалів справи, апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 обґрунтована тим, що справу розглянуто судом за його відсутності, без належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Згідно ч. 2 ст. 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка не є обов`язковою.

Відповідно до ч.ч. 6-8 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, постановивши ухвалу від 23.12.2020 року щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, суд першої інстанції взагалі не направляв на адресу позивача ОСОБА_1 повідомлення про призначення судового засідання на 11 червня 2021 року, й доводи апеляційної скарги в цій частині теж заслуговують на увагу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду в порядку спрощеного позовного провадження справи, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, та без належного повідомлення позивача про час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим скасовує рішення суду на підставі п.п. 3, 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.

Судом встановлено, що рішенням Павлоградського міського суду Дніпропетровської області від 04 вересня 1998 року, яке набрало законної сили 15 вересня 1998 року, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Блок» про відшкодування шкоди, завданою травмою на виробництві, та встановлено щомісячний розмір виплат в рахунок втраченого заробітку у 287,86 гривень на місяць при втраті працездатності 100%, з подальшим збільшенням на коефіцієнт збільшення посадових окладів у ТОВ «Блок».

Вказаним судовим рішенням встановлено, що 09 квітня 1992 року між ОСОБА_1 та НВП «Блок», правонаступником якого є ТОВ «Блок», було укладено трудову угоду та, згідно наказу №111-к від 01 травня 1992 року ОСОБА_1 прийнятний на роботу на посаду постачальника.

05 листопада 1992 року ОСОБА_1 , повертаючись із відрядження, потрапив у дорожньо-транспортну пригоду та був травмований.

Згідно висновку ЛТЕК від 09 березня 1993 року ОСОБА_1 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, став інвалідом І групи та втратив 100% працездатності (т. 1 а.с.7-10).

Ухвалою Павлоградського міського суду Дніпропетровської області від 08 січня 2001 року, у зв`язку з визнанням банкротом ТОВ «Блок», обов`язок із виплати ОСОБА_1 щомісячних виплат, в рахунок втраченого заробітку, у розмірі 287,86 гривень на місяць, із збільшенням у подальшому на коефіцієнт підвищення посадових окладів, покладено на Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального страхування України (т. 1 а.с. 37).

Згідно витягу із акту огляду у ЛТЕК від 16 березня 2001 року, ОСОБА_1 було визначено ступінь втрати професійної працездатності 100% по трудовому каліцтву - безстроково, визначено потребу у догляді, медикаментозного та санаторно-курортного лікування (т. 1 а.с.11).

Рішенням Павлоградського міського суду Дніпропетровської області від 03.12.2002 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в місті Павлограді Дніпропетровської області про відшкодування шкоди та встановлено розмір страхової виплати у сумі 287,00 грн., з 01.11.2001 року (т. 1 а.с.62).

Разом з тим, зазначене рішення суду скасовано ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2003 року та направлено справу на новий розгляд до того ж суду в іншому складі.

Рішенням Павлоградського міського суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2007 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про відшкодування шкоди відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в місті Павлограді Дніпропетровської області про відшкодування шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в місті Павлограді Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 витрати по тимчасовій втраті працездатності у розмірі 1 864,31 грн., в задоволенні інших вимог відмовлено (цивільна справа №2-462/07, т. 3 а.с.160-162).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2008 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_1 та залишено без змін рішення Павлоградського міського суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2007 року (цивільна справа №2-462/07, т. 4 а.с.224-225).

Відповідно до постанов Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України «Про призначення потерпілому перерахованої щомісячної страхової виплати» від 24.03.2005 року №1/1, від 25.03.2005 року №1/2, від 28.03.2006 року №1/3, від 28.03.2007 року №/4, від 07.04.2008 року №0414/1/1/5, від 31.03.2009 року №0414/1/1/6, від 12.04.2010 року №0414/1/17, від 18.05.2011 року №0414/1/1/8, від 27.03.2012 року №0414/1/1/10, від 18.04.2012 року №0414/1/1/11, від 28.09.2012 року №0414/1/1/12, від 29.03.2013 року №0414/1/1/16, від 23.01.2015 року №0414/1/1/18, від 24.03.2017 року №0414/1/1/55, від 10.01.2018 року №0412/1/1/61, від 02.03.2018 року №0412/1/1/63, від 14.03.2019 року №0412/1/1/66/65, від 04.01.2021 року №0412/1/1/67, ОСОБА_1 проведено перерахунок щомісячних страхових виплат з урахуванням встановлених коефіцієнтів при 100% стійкій втраті професійної працездатності (т. 1 а.с.55-61, 63-76, 78), у зв`язку з чим, станом на 01.05.2021 року, розмір щомісячної страхової виплати ОСОБА_1 , при 100% стійкій втраті професійної працездатності, складає 6776,79 грн.

Випискою акту огляду МСЕК №544 від 29.05.2007 року встановлено потребу інваліда в забезпечені автомобілем, згідно виробничої травми та професійного захворювання (т. 1 а.с.78).

Згідно розпорядження Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 22.09.2008 року №893-р, ОСОБА_1 призначено та виплачено грошову компенсацію на транспортне обслуговування (т. 1 а.с.77).

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені норми, у цій справі повинні застосовуватися положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, зокрема, Правила відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаних з виконання ним трудових обов`язків.

Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаних з виконання ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, що втратили чинність 11 липня 2001 року (далі - Правила), визначено, що відшкодування шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров`я складається з виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (пункт 4).

Згідно із пунктом 9 Правил, у редакції від 18 липня 1994 року, розмір відшкодування втраченого потерпілим заробітку встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності і середньомісячного заробітку, який він мав до ушкодження здоров`я. Утрачений заробіток або його частина відповідно до ступеня втрати професійної працездатності виплачується власником у повному розмірі, тобто без урахування розміру пенсії по інвалідності, а також незалежно від одержуваних потерпілим інших видів пенсій, заробітку (доходу) і стипендії. Визначений розмір втраченого заробітку або відповідна його частина залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності коригуванню у бік зменшення не підлягає.

Як було передбачено пунктом 22 Правил, у редакціях від 18 липня 1994 року та від 03 жовтня 1997 року, середньомісячний заробіток для обчислення розміру відшкодування потерпілому втраченого заробітку (або відповідної його частини) визначається за бажанням потерпілого за 12 або 3 останні повні календарні місяці роботи, що передували каліцтву, а при професійному захворюванні - стійкій втраті професійної працездатності.

Середньомісячний заробіток у зазначений період підлягає коригуванню на час встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності з урахуванням підвищення тарифних ставок, посадових окладів відповідних працівників виробничого підрозділу (дільниці, цеху) підприємства, де працював потерпілий до моменту ушкодження здоров`я, або індексації доходів відповідно до чинного законодавства.

При цьому, пунктами 28, 29 Правил, у редакціях від 18 липня 1994 року та від 03 жовтня 1997 року, було передбачено, що перерахування розміру відшкодування шкоди (втраченого заробітку, витрат на соціальну і медичну допомогу) проводиться, зокрема і у разі підвищення тарифних ставок (окладів) працівників госпрозрахункових і бюджетних підприємств. Перерахований або нарахований розмір втраченого заробітку у перерахунку на 100 відсотків втрати професійної працездатності не може бути більшим від середньомісячного заробітку відповідного працівника (після підвищення тарифних ставок) за умови його роботи протягом повного календарного місяця або у перерахунку на повний календарний місяць роботи. Індексація суми відшкодування шкоди провадиться відповідно до чинного законодавства.

З набранням чинності з 01 квітня 2001 року Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» відшкодування шкоди покладається на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (наразі Фонд соціального страхування України).

За змістом статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страховими виплатами є грошові суми, які згідно із статтею 21 цього Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. Зазначені грошові суми складаються, зокрема, із страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата).

Відповідно до абзацу 6 пункту 3 розділу ХІ Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», передача документів, що підтверджують право працівника на страхову виплату, інші соціальні послуги внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, а також розміри цієї виплати та послуг здійснюється підприємствами Фонду соціального страхування від нещасних випадків по акту. Форма акта, перелік документів, а також строк передачі встановлюються Фондом.

Пунктом 2 Інструкції про порядок передачі виконавчій дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України документів, що підтверджують право застрахованого або членів його сім`ї на страхову виплату, затвердженої Постановою Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 20.04.2001 року N10 (далі - Інструкція), передбачено, що відділення виконавчої дирекції Фонду приймають документи на тих працівників (членів їх сімей), які потерпіли на виробництві до 01.04.2001 року та право яких встановлено згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов`язаних з виконанням ними трудових обов`язків.

Відповідно до п. 4 Інструкції особова справа потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання повинна містити такі документи: заява потерпілого власнику підприємства про первинне призначення відшкодування шкоди; копія довідки про ідентифікаційний номер в Державній податковій адміністрації; Акт про нещасний випадок за формою Н-1 (якщо стався нещасний випадок, а не професійне захворювання) або нотаріально завірена копія; акт розслідування нещасного випадку за формою Н-5 (якщо такий складався) або нотаріально завірена копія; акт розслідування професійного захворювання за формою П-4 (якщо таке встановлено) або нотаріально завірена копія; рішення суду про встановлення факту нещасного випадку на виробництві (якщо було засідання суду з цього питання) або нотаріально завірена копія; висновки МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності по кожному засіданню МСЕК або нотаріально завірена копія; довідка про розмір втраченого заробітку, витрат на медичну та соціальну допомогу на дату передачі особової справи потерпілого; копія трудової книжки потерпілого, що завірена страхувальником або нотаріусом.

При цьому, постановою Фонду від 14 квітня 2004 року № 66 визначено, що працівникам, які потерпіли на виробництві до 01 квітня 2001 року, сплачуються страхові виплати у тому ж розмірі, що встановлено підприємствами на цю дату, і з того часу, коли підприємства передали Фонду документи. Перерахунок розміру щомісячних виплат у разі зростання в попередньому році заробітної плати у галузі національної економіки проводиться з 01 березня наступного року.

Рішенням Павлоградського міського суду Дніпропетровської області від 04 вересня 1998 року, яке набрало законної сили 15 вересня 1998 року, позивачеві ОСОБА_1 встановлено розмір страхового відшкодування в зв`язку з втратою працездатності, який, починаючи з вересня 1998 року, складає 287 грн. 86 коп.

Ухвалою Павлоградського міського суду Дніпропетровської області від 08 січня 2001 року, у зв`язку з визнанням банкротом ТОВ «Блок», обов`язок із виплати ОСОБА_1 щомісячних виплат, в рахунок втраченого заробітку, у розмірі 287,86 гривень на місяць, із збільшенням у подальшому на коефіцієнт підвищення посадових окладів, покладено на Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального страхування України (т. 1 а.с. 37).

Отже, з цього часу Фонд зобов`язаний сплачуються страхові виплати у тому ж розмірі, що встановлено судом на цю дату, тобто у розмірі 287 грн. 86 коп. щомісячно.

При цьому, як встановлено ухвалою Павлоградського міського суду Дніпропетровської області від 08 січня 2001 року, ТОВ «Блок» визнано банкрутом постановою Арбітражного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2000 року, що свідчить про те, що з цього часу на вказаному товаристві за посадою позивача посадові оклади не змінювалися, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування пунктів 28, 29 Правил, у редакціях від 18 липня 1994 року та від 03 жовтня 1997 року, якими було передбачено, що перерахування розміру відшкодування шкоди (втраченого заробітку, витрат на соціальну і медичну допомогу) проводиться, зокрема, у разі підвищення тарифних ставок (окладів) працівників.

За таких обставин, колегією суддів не приймаються доводи позивача про те, що, станом на 01.04.2001 року, дійсний розмір його втраченого заробітку мав становити 7 167,45 грн. на місяць, виходячи з наступного розрахунку: 54 667 : 900 х 118 = 7 167,45 грн. на місяць, де 900 карбованців та 118 гривень є офіційною мінімальною зарплатою, відповідно станом на жовтень 1992 року та 1 квітня 2001 року, що, на думку позивача, не суперечить порядку розрахунку застосованих в рішенні Павлоградського міського суду Дніпропетровської області від 04.09.1998 року.

Статтею 29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» встановлено, що перерахування сум щомісячних страхових виплат і витрат на медичну та соціальну допомогу провадиться у разі: зміни ступеня втрати професійної працездатності; зміни складу сім`ї померлого; підвищення розміру мінімальної заробітної плати у порядку, визначеному законодавством. Перерахування сум щомісячних страхових виплат провадиться також у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях економіки за даними центрального органу виконавчої влади з питань статистики. Таке перерахування провадиться з 1 березня наступного року.

Таким чином, Законом визначено, що безпосередньо відповідачем у справі - відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України перерахування сум щомісячних страхових виплат проводиться у випадках, передбачених статтею 29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28 грудня 2014 року № 77-VIII Закон України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" викладено у новій редакції, зокрема, змінено назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»

Статтею 37 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що при перерахуванні сум щомісячних страхових виплат і витрат на медичну та соціальну допомогу провадиться в разі: зміни ступеня втрати професійної працездатності; зміни складу сім`ї померлого. Щомісячні страхові виплати підлягають перерахуванню на коефіцієнт, що враховує показники зростання споживчих цін та середньої заробітної плати (доходу) в Україні.

Коефіцієнт перерахунку відповідає 50 відсоткам показника зростання споживчих цін за попередній рік та 50 відсоткам показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, визначеного відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передують року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.

За наявності фінансових можливостей бюджету Фонду розмір щорічного збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для здійснення перерахунку, передбачений абзацом другим цієї частини, може бути збільшений, але не повинен перевищувати 100 відсотків показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення.

Розмір та дата такого збільшення визначаються у межах бюджету Фонду за рішенням Кабінету Міністрів України.

На виконання вимог статтею 29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» та статті 37 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», відповідачем, згідно постанов від 24.03.2005 року №1/1, від 25.03.2005 року №1/2, від 28.03.2006 року №1/3, від 28.03.2007 року №/4, від 07.04.2008 року №0414/1/1/5, від 31.03.2009 року №0414/1/1/6, від 12.04.2010 року №0414/1/17, від 18.05.2011 року №0414/1/1/8, від 27.03.2012 року №0414/1/1/10, від 18.04.2012 року №0414/1/1/11, від 28.09.2012 року №0414/1/1/12, від 29.03.2013 року №0414/1/1/16, від 23.01.2015 року №0414/1/1/18, від 24.03.2017 року №0414/1/1/55, від 10.01.2018 року №0412/1/1/61, від 02.03.2018 року №0412/1/1/63, від 14.03.2019 року №0412/1/1/66/65, від 04.01.2021 року №0412/1/1/67, ОСОБА_1 проведено перерахунок щомісячних страхових виплат з урахуванням встановлених коефіцієнтів при 100% стійкій втраті професійної працездатності (т. 1 а.с.55-61, 63-76, 78), у зв`язку з чим, станом на 01.05.2021 року, розмір щомісячної страхової виплати ОСОБА_1 при 100% стійкій втраті професійної працездатності складає 6776,79 грн., й правильність таких нарахувань останнім не спростовано.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо зобов`язання Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області відшкодувати борг у сумі 4 100 636,76 грн., виплачувати йому, починаючи з 01 червня 2021 року щомісячну виплату у рахунок втраченого заробітку в сумі 22 700,00 грн. у місяць є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Пунктом 3 частини 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, серед іншого, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ст.ст.16, 23 ЦК України, відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів судом. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті, тобто: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме: особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди і серед інших, наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті та при вирішені спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягає саме факт спричинення шкоди, протиправність дії заподіювача шкоди і його вини, причинний зв`язок між протиправною дією та наслідками, а відсутніх таких елементів виключає таку відповідальність.

Разом з тим, згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до пункту 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У постанові Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі №638/8636/17-ц сформульовано правовий висновок про те, що, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів щодо порушення відповідачем Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області його законних прав чи інтересів, та спричинення йому цим моральної шкоди, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, як недоведені та необґрунтовані.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, з наведених вище підстав.

Керуючись ст. ст.. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2021 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування шкоди, у зв`язку з підвищенням вартості життя і збільшення розміру мінімальної пенсії, щомісячної виплати у рахунок втраченого заробітку та моральної шкоди - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 вересня 2022 року.

Головуючий:

Судді: