Справа № 455/197/21
Провадження № 2/455/326/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

22 серпня 2022 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Кушніра А.В.,

секретар судового засідання Борковська Н.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Мукан Б.С.,

третьої особи ОСОБА_2 ,

представника третьої особи - Левицької О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Старосамбірської міської ради Самбірського району Львівської області, треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Акціонерне товариство «Українська залізниця», про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

17.02.2021 ОСОБА_1 звернувся до Старосамбірського районного суду Львівської області із позовом, в якому просить суд визнати за ним право власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що він з сім`єю проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 1986 року. Будинок по АДРЕСА_1 був наданий йому колишнім роботодавцем - Самбірська дистанція колії ПЧ-4, правонаступником якого є Акціонерне товариство «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ», де він працював із 27.03.1973 року по 15.06.2009 рік та був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. До 1986року у вказаному проживала інша сім`я, голова якої ОСОБА_5 , 1911р.н. був працівником Укрзалізниці. Вказує, що з 2012 року він неодноразово звертався до різних відділень відповідача з питанням приватизації житлового будинку. У відповідях AT «Укрзалізниця» неодноразово повідомляла, що бажає передати на баланс органу місцевого самоврядування житловий будинок по АДРЕСА_1 проте за зверненням Тершівської сільської ради будинок не був переданий їй на баланс та в останній відповіді AT «Укрзалізниці» зазначено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 не утримується у них на балансі. Зазначає, що приватизувати житловий будинок по АДРЕСА_1 виявилося не можливим, оскільки не має жодних правовстановлюючих документів тому оскільки він відкрито, добросовісно, безперервно володіє вказаним нерухомим майном більше ніж 10 років, з дружиною постійно робив поточні та капітальні ремонти за власні кошти та покращував будинок, оплачував комунальні послуги, його діти народилися і зареєстровані у вказаному будинку.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2021 дану справу передано для розгляду судді Кушніру А.В.

Ухвалою судді від 22.02.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження.

30.03.2021 від представника АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» АТ « Українська залізниця» - О.А. Левицької та адвоката Завалишин Ю.О. надійшов до суду відзив на позовну заяву разом із додатками, в якому представник АТ «Укрзалізниця», заперечує проти позову, та вважає його таким, що не підлягає задоволенню. Зазначає, що AT «Укрзалізниця» є неналежним відповідачам у даній справі у зв`язку з тим, що з доданих Позивачем документів до позовної заяви вбачається, що на балансі AT «Укрзалізниця» не обліковується житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема це підтверджується листами Департаменту майнової політики № ЦКМ-14/547 від 08.12.2020 та Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» AT «Укрзалізниця» № ФБМЕС-01/590 від 22.09.2020. Таким чином Акціонерне товариство «Українська залізниця» у справі № 455/197/21 є неналежним відповідачем, адже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Крім того зазначають, що позивач обрав невірний спосіб захисту цивільних прав та інтересів оскільки статтею 317 Цивільного кодексу України визначено зміст права власності, який полягає у тому, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У постанові від 16.03.2016 справа №6-290цс16, Судова палата у цивільних справах Верховного суду України зазначила наступне: «За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.». Свою позицію щодо розуміння ст. 392 ЦК України висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 27.06.2018 справа №904/8186/17. Так, відповідно до п. 17 вищенаведеної постанови суд зазначив наступне: «Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.05.2018 у справі № 914/904/17». Також, зазначають, що аналогічну позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, яка викладена у постанові від 13.05.2019 справа №905/494/18: «Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності». З огляду на вищенаведені позиції суду, а також те, що ОСОБА_1 не є власником нерухомого майна, Позивач не може звертатись до Залізниці про визнання права власності на житловий будинок.

19.04.2021 ОСОБА_1 надіслав на адресу суду відповідь на відзив у якому зазначив, що погоджується із тим, що на даний час житловий будинок по АДРЕСА_1 не облікується на балансі у відповідача, про це зазначено в останній відповіді AT «Укрзалізниця» №14/547 від 08.12.2020р. У випадку утримання на балансі житлового будинку відповідачем, то вбачався інший спосіб приватизації житла, що виключало б можливість набуття права власності за набувальною давністю. Відповідно до п. 43 Постанови BC від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291 гс 18) «Правовий інститут надувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю». Судова практика робить наголос на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише коли володілець майном в момент заволодіння ним не знає про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Так, як оформившись на роботу, роботодавець без надання відповідного ордеру запропонував йому оселитися із сім`єю у житловий будинок по АДРЕСА_1 , тому він добросовісно заволодів чужим майном. Із цього будинку висилився попередній працівник AT «Укрзалізниця» ОСОБА_5 , тому у нього не було жодних сумнівів у правомірності користування майном. Тим більше електропостачання до житлового будинку по АДРЕСА_1 здійснюється від Енергобут Львівська залізниця. Зазначає, що оскільки на даний час відповідач AT «Укрзалізниця», наголошує, що є неналежним відповідачем у справі, заперечує факт господарського відання та балансоутримання житлового будинку по АДРЕСА_1 , тому слід провести заміну неналежного відповідача AT Укрзалізниця на належного відповідача Старосамбірську міську раду Львівської області, про що заявив клопотання.

Ухвалою суду від 07.05.2021 задоволено клопотання ОСОБА_1 та замінено у вказаній цивільній справі відповідача - Акціонерне товариство «Українська залізниця» на Старосамбірську міську раду Самбірського району Львівської області.

19.05.2021 від представника Старосамбірської міської ради Бущака В. надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначив, що Старосамбірська міська рада, як відповідач, ознайомившись з матеріалами цивільної справи, заперечує проти позову в повному обсязі з наступних підстав. Згідно передавального акту від 15 лютого 2021 року та інвентаризаційного опису основних засобів, малоцінних необоротних активів, малоцінних та швидкозношуваних предметів,паливних матеріалів та залишків грошових коштів на рахунках загального та спеціального фонду Тершівської сільської ради Старосамбірській міській раді в описі будівлі по АДРЕСА_1 немає. Земельна ділянка згідно інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку це землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення Відомості про суб`єкта речового права на земельну ділянку згідно інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», вид речового права - право постійного користування земельною ділянкою .

Ухвалою суду від 04.11.2021 залучено до розгляду у вказаній в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог АТ « Українська залізниця».

Ухвалою суду від 16.12.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Мукан Б.С. позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити.

Представник відповідача Старосамбірської міської ради у судове засідання не з`явився, був своєчасно і належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. 22.08.2022 від представника Самбірської міської ради Бущака В. надійшла заява в якій останній зазначає, що проти позову заперечує та просить справу розглядати за відсутності представника відповідача.

Представник третьої особи АТ «Українська залізниця» Левицька О.А. у судовому засіданні заперечила проти позовних вимог, просила у задоволенні позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити.

Треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилися, 13.05.2022 року подали суду заяви в яких просили справу слухати у їх відсутності та позов задовольнити.

Заслухавши учасників, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити, з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 1986 року поданий час разом з сім`єю фактично проживає у будинку АДРЕСА_1 . До складу його сім`ї входить дружина ОСОБА_2 1953 року народження, син ОСОБА_3 1990 року народження та син ОСОБА_4 1993 року народження. Вказане підтверджується письмовими доказами: копією будинкової книги (а.с.12-14), довідками Тершівського старостинського округу №43,44,45 від 28.01.2021 (а.с.15-17), Актом обстеження матеріально побутових умов від 28.01.2021 ( а.с.18), Випискою з по господарської книги №1 Тершівської сільської ради за 2016-2020 рік ( а.с.146).

Відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_6 останній 27.03.1973 року був прийнятий на роботу до «Львівської залізної дороги Самбірська дистанція шляху» та 15.06.2009 року звільненій за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію (а.с.25,26).

Як вбачається із технічного паспорта від 09.10.2020 на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 замовником технічної інвентаризації є ОСОБА_1 , вказаний будинок 1933 року побудови, загальною площею 70,6 кв.м., 60,9 кв.м. житлової площі ( а.с.7-11).

У якості правової підстави для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України позивач посилається на те, що він, разом із сім`єю, зареєстровані та фактично проживають у спірному будинку, утримують його та відкрито й добросовісно користуються ним. В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на надання йому спірного будинку для проживання під час трудових відносин. Позивач також указує, що він позбавлений можливості у встановленому законом порядку приватизувати спірний житловий будинок, у якому проживає.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном..

Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц, постанові Верховного Суду від 28.04.2020 у справі № 552/1354/18.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних у ч.1 ст.344 ЦК України умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

За змістом ч.1 ст.344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Також йдеться мова про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Враховуючи вищенаведені положення закону та встановлені судом обставини справи, що позивач не набув права власності на спірний житловий будинок на момент заволодіння таким, беручи до уваги те, що давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав на набуття права власності, та приймаючи до уваги, що сам по собі факт користування позивачем даним майном не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.

Крім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів належності спірного будинку відповідачу Старосамбірській міській раді Самбірського району Львівської області.

При цьому, із матеріалів справи, зокрема відповідно до передавального акту від 15.02.2021 року (а.с.99), інвентаризаційного опису Тершівської сільської ради (а.с.100), листа директора КП МВУЖКГ м. Старий Самбір Дубей В.В. (а.с. 102) відомо, що будинок під номером АДРЕСА_1 не перебуває на балансі КП МВУЖКГ м. Старий Самбір.

Як зазначається у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.07.2019 року у справі № 920/999/16 відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3 статті 344 ЦК України. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №924/925/17 та від 22.05.2018 у справі №922/1574/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19).

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст.76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до положень ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.5 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору у зв`язку із відмовою в позові слід залишити за ним.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 247, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 до Старосамбірської міської ради Самбірського району Львівської області, треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Акціонерне товариство «Українська залізниця», про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Старосамбірська міська рада Самбірського району Львівської області, місцезнаходження: м.Старий Самбір, вул.Л.Галицького, 35, Львівської області, ідентифікаційний код юридичної особи 04055995;

Треті особи:

- Акціонерне товариство «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ», місцезнаходження: м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ідентифікаційний код юридичної особи 40075815;

- ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

- ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

- ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя А.В.Кушнір