ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 року

м. Харків

справа № 639/7499/18

провадження № 22-ц/818/1957/22

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , департамент служб у справах дітей Харківської міської ради

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 серпня 2021 ухвалене у складі судді Баркової Н.В.,-

УСТАНОВИВ:

27.12.2018 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом , після уточнення якого 24.01.2020 ( т. 1 а.с. 147 149) просила визнати за нею право власності на 67/200 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку із прибудовами літ. «А-1», дерево обкладене цеглою, житловою площею - 67,5 кв.м.; та надвірних будівель: 5 сараїв літ. «Д,Ж,И,3,М», 2 льохів літ. «К,Р», душу літ. «О», вбиральні літ. «П», огорожі № 1,5,9,10,11,12, зливної ями № 5, 7, який розташований на земельній ділянці площею 675 кв.м. ( надалі частина Будинку), витребувати у відповідачів на її користь спірну частину Будинку для володіння, користування та розпорядження та розподілити судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.07.2018 за нею визнано право власності на частину Будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті чоловіка ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департамент реєстрації Харківської міської ради Шеховцової Маргарита Євгенівни від 14.09.2018 № 43017619 в задоволені заяви позивача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від12.09.2018 відмовлено у реєстрації права власності на Частину Будинку за нею з прибудовами літ. «А-1», дерево обкладене цеглою, житловою площею - 67,5 кв.м.; та надвірних будівель: 5 сараїв літ. «Д,Ж,И,3,М», 2 льохів літ. «К,Р», душу літ. «О», вбиральні літ. «П», огорожі № 1,5,9,10,11,12, зливної ями № 5, 7, який розташований на земельній ділянці площею 675 кв.м на праві спільної часткової власності зареєстровано за ОСОБА_2 ( 34/100 ) частини на підставі договору купівлі продажу від 08.06.2018 та за ОСОБА_4 ( 33 /100) на підставі договору дарування від 18.12.2018. Позивач вказує, що жодних дій спрямованих на розпорядження належним їй майном на користь інших осіб вона не здійснювала. Належне їй спірне майно вибуло з її володіння поза її волею, тому вона змушена звертатися за захистом своїх прав в суд.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 серпня 2021 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що під час розгляду справи не встановлено як належних доказів недобросовісності відповідачів, як набувачів спірного майна, так і складу передбачених законом підстав для витребування майна від відповідачів, як добросовісних набувачів за оплатним договором. Тому суд вважав, що відсутні підстави як для задоволення позову про витребування 67/200 частини Житлового будинку так і для визнання за позивачкою права власності на вказане спірне майно з інших підстав, ніж це встановлено рішенням суду, що набрало законної сили. Суд також дійшов до висновку про обрання позивачкою невірного способу захисту, оскільки позивач сама не оформила належним чином визнане за нею судом право власності на спірну частку майна, в той час як відповідачі набули право власності на спірне нерухоме майно на підставі зареєстрованих в державному реєстрі угод, які є чинними і позивачем не оскаржуються, не ставиться позивачем в позові і питання про скасування державної реєстрації спірної частини нерухомого майна. При цьому суд вважав безпідставними твердження позивача та її представника про відсутність можливості у особи, яка не є стороною договору, порушувати питання про визнання недійсним такого договору, оскільки такі висновки суперечать судовій практиці та положенням чинного законодавства.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд правильно встановивши обставини у справі, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову. ОСОБА_1 набула права на спадкове майно з моменту відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_2 . Наступна реалізація зазначеного майна відбулася поза її волею, тому відповідно до вимог ст,ст. 392, 387, ч.1 ст.388 ЦПК позивач має право вимагати витребування належного їй майна і у добросовісного набувача. Таким чином зроблені судом висновки суперечать обставинам справи та вимогам закону.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 4 ч.1, ч.ч. 2, 4 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.07.2018 частково задоволений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання права власності на частину житлового будинку. Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом на 67/200 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого в АДРЕСА_1 після чоловіка, ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішення набрало чинності 30.08.2018 (т.1, а.с.6-8).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 14.09.2018 за №43017619 ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації права власності, з посиланням на те, що станом на 14.09.2018 право власності на 67/100 частин Житлового будинку, яка належала ОСОБА_5 зареєстровано на праві спільної часткової власності за іншими власниками. Отже на підставі наданих заявником документів встановити підстави проведення державної реєстрації 67/200 частин Житлового будинку після ОСОБА_7 неможливо (т.1 а.с. 9).

За змістом Інформації з Державного реєстру речових правна нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 138897999 від 24.09.2018, договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 08.06.2018 року ОСОБА_3 , ОСОБА_2 набули право власності відповідно на 33/100 та 34/100 частин Житлового будинку на підставі договору купівлі - продажу від 08.06.2018 року укладеному між ними та ОСОБА_6 , яка в свою чергу набула право власності на підставі договору купівлі-продажу від 31.10.2017 укладеному з ОСОБА_5 . Остання на підтвердження права власності надавала дублікат договору купівлі-продажу від 12.12.2003 (т.1 а.с.10-12, 34-36, 28 - 30).

В подальшому на підставі договору дарування частки будинку від 18.12.2018 ОСОБА_3 безоплатно передала у власність неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 належну їй на праві спільної часткової власності 33/100 частки Житлового будинку, що підтверджується відповідним договором та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1 а.с.46 - 48)

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 повідомила суду, що на її думку, відповідачі від сусідів та співвласників знали про те, що вона власник частини будинку, яку отримала у спадщину після чоловіка, тому відповідачі не можуть вважатись добросовісними набувачами.

Відмовляючи позивачу у задоволені позову суд виходив з того, що укладання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та в наступному останньою та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 договорів купівлі продажу частини житлового Будинку та державна реєстрація права власності на спірне майно спочатку за ОСОБА_6 , а потім за ОСОБА_3 , ОСОБА_2 були здійсненні до набрання законної сили заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.07.2018 тому відповідачі є добросовісними набувачами. Позивачка договори купівлі продажу не оспорювала, вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права власності за відповідачами також не заявила, а обраний нею спосіб захисту є не ефективним.

Судова колегія погодитися з зазначеним висновком суду не може виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

У пункті 57 постанови Великої Палати У пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 звернуто увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною першою ст. 388 ЦК України закріплено право власника на витребування майна від добросовісного набувача у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього (правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12, від 06 липня 2016 року у справі № 6-3095цс15).

Оцінюючи обраний позивачем спосіб захисту порушених прав, Верховний Суд застосовує правовий висновок, сформульований у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), згідно з яким особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

У пункті 114 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. У пунктах 83-86 згаданої постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Згідно з частиною третьою статті 388 ЦПК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Таким чином, спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації за відповідачами має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом ( ч.5 ст. 82 ЦПК України)

За змістом рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.07.2018 року у цивільній справі № 639/3209/17 ОСОБА_1 набув право спільної сумісної власності на 67/100 частин Будинку в 2003 році. ОСОБА_5 брала участь у справі, тому встановлені зазначеним рішенням обставини, для неї та для її правонаступників ( відповідачів у дійсній справі) є преюдицією і не підлягають доказуванню. Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя з моменту його придбання.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_2 і вже після цього, 31.10.2017 року ОСОБА_5 ( колишня дружина спадкодавця) продала спірну частину будинку у власність ОСОБА_6 , а остання продала зазначене майно у спільну часткову власність ОСОБА_3 та ОСОБА_2

18.12.218 належне ОСОБА_3 право власності на 33/200 частин Будинку перейшло до ОСОБА_4 на підставі безоплатного договору.

Оскільки спірні 67/100 частин будинку вибули з володіння ОСОБА_1 поза її волею, остання має право витребувати їх у співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

За таких обставин судова колегія вважає, що ОСОБА_1 обраний належний спосіб захисту права власності на 67/200 частин Будинку і доведені підстави для задоволення позову про витребування майна.

На час розгляду справи ОСОБА_3 не є власником спірного майна тому є неналежним відповідачем за позовом ОСОБА_1 . Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові до такого відповідача.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

З огляду на зазначене судова колегія погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на спірну частину майна. Отримана нею відмова у реєстрації права власності на спірне майно на підставі рішення Жовтневого районного суду від 25 липня 2018 року у справі № № 639/3209/17 не свідчить про неможливість такої реєстрації після виконання рішення про витребування спірного майна на її користь.

З огляду на зазначене, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню в частині відмови у задоволені позову про спірної частини майна витребування майна. В іншій частині рішення суду належить залишити без змін.

У відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України, враховуючи, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню частково, з кожного з відповідачів в рівних частках підлягає стягненню судовий збір сплачений в суді першої інстанції у розмірі по 1500 грн та у суді апеляційної інстанції у розмірі 2250 грн ( по 1875 грн з кожного).

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 серпня 2021 року в частині відмови у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про витребування майна задовольнити

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 33/200 частин житлового будинку із прибудовами літ. «А-1», дерево обкладене цеглою, житловою площею - 67,5 кв.м.; та надвірних будівель: 5 сараїв літ. «Д,Ж,И,3,М», 2 льохів літ. «К,Р», душу літ. «О», вбиральні літ. «П», огорожі № 1,5,9,10,11,12, зливної ями № 5, 7, який розташований на земельній ділянці площею 675 кв.м

Витребувати у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 34/200 частин житлового будинку із прибудовами літ. «А-1», дерево обкладене цеглою, житловою площею - 67,5 кв.м.; та надвірних будівель: 5 сараїв літ. «Д,Ж,И,3,М», 2 льохів літ. «К,Р», душу літ. «О», вбиральні літ. «П», огорожі № 1,5,9,10,11,12, зливної ями № 5, 7, який розташований на земельній ділянці площею 675 кв.м

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 по 1875 ( одна тисяча вісімсот сімдесят п`ять) грн судового збору з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук