РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2022 року

м. Харків

справа № 638/12501/21

провадження № 2/638/2423/22

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Яковлевої В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Федорова О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

11 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 22 листопада 2003 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 22 листопада 2003 року. З того часу сторони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство. Від шлюбу у сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

За договором купівлі-продажу нерухомого майна від 07 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Котляровою О.М., ОСОБА_1 було придбано квартиру АДРЕСА_1 , в якій сторони проживали однією сім`єю багато років. Сторони вели спільний побут, відповідач тривалими періодами перебував без постійної роботи, а також працював неофіційно.

Рішенням Дзержинського районного суду м .Харкова від 02 грудня 2020 року шлюб між сторонами було розірвано з підстав неможливості та недоцільності подальшого збереження сім`ї.

Зазначає, що протягом судового розгляду справи між сторонами виникали сварки, за таких обставин стосовно ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення за статтею 173-2 КУпАП. Також рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 червня 2021 року у справі № 638/8275/21 видано обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 , у зв`язку із чим відповідач переїхав на постійне місце проживання за іншою адресою. З того часу відповідач перестав приймати участь в матеріальному забезпеченні та утриманні дітей.

Позивачка звертає увагу, що діти, окрім звичайних витрат (одяг, їжа, дозвілля), також потребують додаткового піклування, пов`язаного з особливим станом.

Так, зокрема ОСОБА_5 , перебуває на обліку у Харківській обласній клінічній лікарні № 1 із діагнозом «доліхосигма межректум ІІ-ІІІ ступеня, spina bifida крижового відділу хребта, хронічні субкомпенсовані закрепи, енкопрез 1-2 ступеню».

Вказує на те, для з`ясування серйозності захворювання зроблено відповідні адвокатські запити до спеціалістів щодо роз`яснень, відповідні відомості зобов`язується надати до першого судового засідання.

Крім того, ОСОБА_3 перебуває у випускному класі та, відповідно, потребує витрат на підготовку до зовнішнього незалежного оцінювання, позивачка несе витрати на додаткові заняття з репетиторами.

Відповідно до довідки про осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні, діти проживають разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказує на те, що відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, тривалий час перебував у пошуках роботи, декілька разів змінював рід діяльності протягом останнього року, тому просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі, а саме, по 5 000 грн щомісячно на кожну дитину до досягнення ними повноліття, а у разі продовження навчання - до досягнення ними 23-річного віку.

Ухвалою Дзержинського районного суду від 13 серпня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано час для усунення недоліків.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання по справі.

31 січня 2022 року представник відповідача - адвокат Савченко О.О. подано відзив на позовну заяву, в якій ОСОБА_2 заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відзив мотивовано тим, що позовна заява містить обставини, які не відносяться до предмета спору у даній справі, зокрема щодо спричинення позивачці легких тілесних ушкоджень. Вказує на те, що Сімейний кодекс розмежовує поняття аліментів та додаткових витрат на дитину.

Батьки зобов`язані брати участь у додаткових витратах на свою дитину, лише при обов`язковій умові, якщо це обумовлено розвитком її здібностей, хворобою тощо. Цей перелік не є вичерпним - сюди входять усі потреби дитини, які не покриваються аліментами на її утримання.

У якості доказу необхідності стягнення на дітей аліментів у розмірі 5 000,00 грн на кожного, позивачем надано лише виписку з медичної карти ОСОБА_5 . Харківської обласної клінічної лікарні № 1. При цьому жодних розрахунків витрат на лікування позивачем не надано.

Крім цього, позивачкою зазначено, що вона несе постійні витрати на додаткові заняття з репетиторами ОСОБА_3 , який на даний час навчається у випускному класі. Жодних доказів існування таких витрат та їх розміру позивачем не надано. Витрати на лікування та заняття з репетиторами є додатковими витратами на дитину, тому їх існування не може впливати на розмір аліментів.

Разом із тим, позовна заява не містить окремої позовної вимоги щодо стягнення додаткових витрат на утримання дітей.

Стосовно стану здоров`я дітей зазначила, що лише одна виписка з медичної карти дитини не свідчить про те, що вона потребує постійної медичної допомоги, не є свідченням витрат на лікування, не підтверджує розміру витрат на лікування.

Крім того, відсутність медичних показань та потреби проводити лікування у інших дітей, повинно було б мати наслідком стягнення меншої суми аліментів на них. Проте позивачем заявлена однаковий нічим не обґрунтований розмір аліментів на кожну дитину.

Доводи про те, що ОСОБА_2 не працює та має мінливий дохід спростовується копією трудової книжки ОСОБА_2 та довідкою про його доходи, відповідно до якої він отримує 6 818,35 грн щомісячно.

Твердження позивача, що батько дітей взагалі не приймає участі у піклуванні та утриманні дітей не відповідають дійсності, що підтверджується випискою по картці (рахунку) ОСОБА_2 за період 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2021 року, відповідно до якої, відповідач перераховував кошти на утримання дітей, в тому числі купував одяг, ліки для дітей, оплачував гуртки дітей та комунальні платежі за квартиру, в якій вони проживають разом з матір`ю.

Крім того, на утриманні ОСОБА_2 перебуває батько, який є пенсіонером.

Отже, позивачем не надано жодних доказів та розрахунків на підтвердження того, що аліменти саме у розмірі 5 000 грн на кожну дитину є необхідними та достатніми для розвитку дітей. Стягнення аліментів у розмірі 15 000 грн щомісячно стане непомірним тягарем для відповідача, оскільки перевищує його дохід більш ніж у два рази.

Жодних розрахунків та доказів, які б підтверджували необхідність стягнення саме такої суми, позивачем не надано.

Враховуючи викладене, позивач вважає справедливим та згоден на стягнення з нього аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття, що з урахуванням вимог статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» становить 1 309,00 грн.

Позовна вимога про стягнення аліментів після досягнення дітьми повноліття у разі, якщо вони продовжуватимуть навчання не може бути задоволена, оскільки на час розгляду справи у суді відсутній предмет спору, так як діти ще не досягли повноліття і не продовжують навчання. До того ж стверджувати, що для забезпечення потреб навчання дітей будуть необхідні аліменти саме у розмірі 5 000, 00 грн щомісяця, є передчасним.

Враховуючи вищевикладене, відповідач просить позовні вимоги задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно до досягнення дітьми повноліття. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

07 лютого 2022 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Ляпіним Д.Б. подано відповідь на відзив, в якому просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі - по 5 000 грн щомісячно на кожну дитину до досягнення ними повноліття, а у разі продовження навчання - до досягнення ними 23-річного віку.

Доводи, наведені у відзиві, вважає такими, що не відповідають дійсності та суперечать законодавству, судовій практиці та обставинам справи.

Відповідь на відзив мотивована тим, що Сімейний кодекс розмежовує поняття аліментів та додаткових витрат на дитину, однак у позовній заяві сторона позивача не просить стягнути додаткових витрат, а просить стягнути аліменти у твердій грошовій сумі задля забезпечення гідного рівня життя дітей. Відповідач є працездатним, проте ставить інтереси дітей нижче власних, що суперечить правовим та моральним засадам суспільства. Діти систематично хворіють, зокрема ОСОБА_3 тонзилітом, ОСОБА_5 має хворий кишечник від народження, донька ОСОБА_4 має алергію та систематично потребує консультацій дерматолога. Зазначає, що позивачка ОСОБА_1 також має батька та матір пенсіонерів. Вказує на те, що ОСОБА_2 має додатковий дохід за рахунок вантажного автомобіля Citroen, що належить йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, який використовується ним у господарській діяльності.

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином у встановленому законом порядку.

15 серпня 2022 року представником позивачки - адвокатом Ляпіним Д.Б. було подано заяву про відкладення розгляду справи, клопотання було судом задоволено, судове засідання було відкладено на 28 вересня 2022 року. 28 вересня 2022 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Ляпіним Д.Б. подано заяву про відкладення розгляду справи, враховуючи необхідність правового обгрунтування та надання пояснень представника позивача, просить відкласти судове засідання. Інших клопотань позивачка та представник позивачки, зокрема про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідно до положень статті 212 ЦПК України, до суду не подали.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином у встановленому законом порядку.

28 вересня 2022 року електронною поштою представник відповідача - адвокат Савченко О.О. подала до суду клопотання про перенесення судового засідання у зв`язку із неможливістю взяти в ньому участь, оскільки знаходиться за кордоном. Інших клопотань відповідач та представник відповідача, зокрема про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідно до положень статті 212 ЦПК України, до суду не подали.

Відповідно до вимог частини першої - третьої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Суд враховує, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Відповідно до частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Слід зазначити, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (стаття 275 ЦПК України).

Матеріали справи свідчать, що 31 січня 2022 року представником відповідача - адвокатом Савченко О.О. подано відзив на позовну заяву, в якій відповідачем викладено заперечення проти позову та вимоги, які частково визнаються відповідачем, 07 лютого 2022 року представником позивачки - адвокатом Ляпіним Д.Б. подано відповідь на відзив, в якому позивачем викладено свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення. Таким чином, сторони реалізували свої процесуальні права.

Отже, дана справа є малозначною в силу вимог закону, участь сторін у справі не є обов`язковою, сторонами подано та, відповідно, матеріали даної справи містять достатньо доказів для встановлення всіх фактичних обставин справи, що стосуються предмета доказування у цій справі, зібрані докази та встановлені факти по справі є можливими для всебічного та об`єктивного розгляду справи, ухвалення законного та обгрунтованого рішення.

З метою недопущення надмірної тривалості судового провадження правових підстав для подальшого відкладення розгляду справи суд не вбачає.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 22 листопада 2003 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Ізюмського міського управління юстиції 22 листопада 2003 року (а. с. 7).

Від шлюбу у сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Ізюмського міського управління юстиції Харківської області 16 березня 2005 року, копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 03 липня 2012 року відповідно (а. с. 8-10).

Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Котляровою О.М. за реєстровим № 1942, ОСОБА_1 було придбано квартиру АДРЕСА_1 . (а. с. 11).

Рішенням Дзержинського районного суду м .Харкова від 02 грудня 2020 року шлюб між сторонами було розірвано.

Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, діти проживають разом із матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 16).

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Між сторонами виникли правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України, зокрема, в частині обов`язку батьків утримувати дітей і його виконання.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частиною першою статті 12 цього Закону передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Статтею 51 Конституції України гарантовано, а статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Статтею 182 СК України встановлено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (частина перша статті 184 СК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Як встановлено наведеними вище положеннями законодавства розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Таким чином, положення законодавства містять обмеження щодо неможливості визначення розміру аліментів менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

У постанові від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 Верховний Суд України зробив правовий висновок, згідно якого СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Вирішуючи даний спір, суд враховує, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»).

Виходячи із змісту статті 141 СК України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання.

В обгрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що діти, окрім звичайних витрат (одяг, їжа, дозвілля), також потребують додаткового піклування, пов`язаного з особливим станом. Так, зокрема ОСОБА_5 перебуває на обліку у Харківській обласній клінічній лікарні № 1 із захворюванням крижового відділу хребта, має захворювання кишечника, хронічні закрепи, ОСОБА_3 періодично хворіє тонзилітом, ОСОБА_4 має алергію та систематично потребує консультацій дерматолога.

Вказує на те, що хоча і Сімейний кодекс розмежовує поняття аліментів та додаткових витрат на дитину, однак у позовній заяві сторона позивача не просить стягнути додаткові витрати, а просить стягнути лише аліменти у твердій грошовій сумі. ОСОБА_1 також має батька та матір - пенсіонерів. Вказує на те, що ОСОБА_2 має додатковий дохід за рахунок вантажного автомобіля Citroen, 2003 року випуску, що належить йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, який використовується ним у господарській діяльності. Крім того, ОСОБА_3 перебуває у випускному класі та, відповідно, потребує витрат на підготовку до зовнішнього незалежного оцінювання, позивачка несе витрати на додаткові заняття з репетиторами.

Разом із цим, ОСОБА_1 не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених нею обставин. Як позивачкою і не надано жодного належного доказу стосовно свого доходу, які б свідчили про реальний розмір доходу матері, а також стану здоров`я, на підставі яких суд би мав можливість встановити обставини щодо матеріального становища позивачки, стану її здоров`я, та надати цьому відповідну оцінку при визначенні розміру аліментів.

Крім того, як зазначила у позові сама позивачка, на підставі договору купівлі-продажу їй на праві власності належить квартира, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Разом із тим, будь-яких документів, які б свідчили про те, що відповідачу на праві власності, володіння та/або користування належить майно, у тому числі рухоме та нерухоме (транспортні засоби тощо), грошові кошти, що могло би бути враховано судом як фактичні обставини при визначенні розміру аліментів.

Щодо доводів позивачки про те, що ОСОБА_2 має додатковий заробіток за рахунок вантажного автомобіля Citroen, що належить йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, який використовується ним у господарській діяльності, то такі обставини спростовано відповідачем, оскільки до відзиву додана копія договору позички автотранспортного засобу від 01 липня 2020 року, відповідно до якого, автомобіль Citroen, 2003 року випуску, наданий у тимчасове користування (позичку) відповідачу, даний автомобіль належить позичкодавцю - ТОВ Сервіс Про» на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , виданого 28 квітня 2006 року РЕВ МР № 7 ДАІ м. Ізюм (а. с. 66-68).

ОСОБА_2 працює в товаристві з обмеженою відповідальністю «Сервіс Про» з 22 серпня 2019 року на посаді водія автотранспортних засобів, що підтверджено копією трудової книжки серії НОМЕР_5 (а. с. 61-65).

Що стосується доходу платника аліментів, який враховується судом при визначенні розміру аліментів, відповідно до довідки, виданої ТОВ «Сервіс Про», ОСОБА_2 дійсно працює в товаристві з обмеженою відповідальністю «Сервіс Про» з 22 серпня 2019 року на посаді водія автотранспортних засобів. Заробітна плата відповідача за 2021 рік становить: січень 2021 року - 6476, 00 грн, лютий 2021 року - 6476, 00 грн, березень 2021 року - 7748, 00 грн, квітень 2021 року - 7616, 00 грн, травень 2021 року - 7748, 00 грн, червень 2021 року - 7748, 00 грн, липень 2021 року - 7994, 67 грн, серпень 2021 року - 8201,92 грн, вересень 2021 року - 7740, 41 грн, жовтень 2021 року - 8470, 00 грн, листопад 2021 року - 8470, 00 грн, грудень 2021 року 14038,47 грн. Загальна сума доходу за період з 01 січня по 31 грудня 2021 року становить 98 727, 49 грн (а. с. 69).

Також відповідач ОСОБА_2 має на утриманні батька - пенсіонера ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується наданою суду копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_6 (а. с. 71).

Водночас, визначаючи розмір аліментів, суд бере до уваги, що ОСОБА_2 не надано доказів того, що він є непрацездатним, має інвалідність чи є пенсіонером, має на утриманні інших дітей, що могло б свідчити про неможливість відповідача надавати матеріальну допомогу на утримання дітей.

При цьому, суд звертає увагу, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з частиною п`ятою статті 183 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Розмір прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років станом на день ухвалення судового рішення становить 2744,00 грн. Таким чином, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину віком від 6 до 18 років становить 1372,00 грн.

Таким чином, аліменти в розмірі, що перевищує мінімальний гарантований розмір аліментів на дитину, а саме 5 000,00 грн на кожну дитину, можуть бути стягнуті лише за умови достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Встановлені судом обставини справи, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів батька-пенсіонера, дохід відповідача, дають суду підстави дійти висновку, що він не має можливості сплачувати аліменти у заявленому позивачкою розмірі, оскільки такий розмір аліментів на трьох дітей перевищує щомісячний дохід відповідача.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Законом визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

З урахуванням фактичних обставин справи та вимог чинного законодавства щодо обов`язку обох батьків брати участь в утриманні своїх дітей до їх повноліття, якому кореспондує право дитини на належний рівень життя, достатній для її соціального розвитку, зважаючи на часткове визнання відповідачем позовних вимог про стягнення аліментів в розмірі 1 309,00 грн щомісячно, виходячи з критеріїв розумності та справедливості, обов`язку матеріально утримувати дитину обох батьків та спроможності відповідача надавати таку допомогу, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову частково та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у твердій грошовій сумі, що становить 1 372, 00 грн на кожну дитину щомісячно, починаючи з 11 серпня 2021 до досягнення найстаршою дитиною повноліття, що буде узгоджуватися із приписами статей 182 - 184 СК України.

Стосовно посилань ОСОБА_1 на те, що діти, окрім звичайних витрат (одяг, їжа, дозвілля), також потребують додаткового піклування, що пов`язано із періодичними хворобами, зокрема ОСОБА_5 перебуває на обліку із захворюванням крижового відділу хребта, має захворювання кишечника, хронічні закрепи, ОСОБА_3 періодично хворіє тонзилітом, ОСОБА_4 має алергію та систематично потребує консультацій дерматолога, а також ОСОБА_3 потребує витрат на підготовку до зовнішнього незалежного оцінювання, на додаткові заняття з репетиторами суд зазначає наступне.

Питання про стягнення додаткових витрат на дитину врегульовано приписами статті 185 СК України.

СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Так, згідно зі статтею 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину у разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватись наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема у зв`язку з хронічною хворобою дитини, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Так, до особливих обставин, які викликають необхідність додаткових витрат на дитину закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку.

Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини.

В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У пунктах 18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 зазначено, що до передбаченої статтею 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини можуть залучатися батьки, а додаткові витрати це такі, які викликані особливими обставинами: розвитком здібностей дітей, хворобою, каліцтвом тощо.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягнення коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

У постанові від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 Верховний Суд України зробив правовий висновок, згідно якого СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Визначення особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Як зазначив Верховнии? Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй Постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 336/1488/19 (провадження № 61-19103св19), особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.

Отже, з аналізу судової практики, яка склалась, до додаткових витрат відносять: а) навчання у спеціалізованому закладі освіти, технікумі, коледжі, при умові погодження з батьком/матір`ю навчального закладу та доведеності існування особливих обставин, які зумовлені необхідністю платного навчання дитини у цьому закладі адже дитині гарантовано державою безоплатне навчання у загальноосвітній школі, б) розвиток здібностей дитини, а саме витрати на гуртки, заняття, які розвивають конкретні здібності дитини, придбання спортінвентарю, музичного інструменту, витрати на участь у змаганнях та конкурсах, витрати на вивчення іноземних мов, підтверджені відповідними нагородами, які одержували діти або характеристиками, в) оздоровлення (санаторно-курортне або відпочинок біля моря або на гірському курорті при умові доведеності, що для покращення стану здоров`я дитини вона потребувала відпочинок та оздоровлення саме там), г) лікування (систематичні витрати, понесені у зв`язку з постійною хворобою дитини, фізичними травмами).

Батьки зобов`язані брати участь у додаткових витратах на свою дитину, лише при обов`язковій умові, якщо це обумовлено розвитком її здібностей, хворобою тощо. Цей перелік не є вичерпним - сюди входять усі потреби дитини, які не покриваються аліментами на її утримання.

В разі лікування, протезування, санаторно-курортного лікування розмір додаткових витрат з огляду на судову практику, може обґрунтовуватися медичними документами, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини: виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, консультативні висновки тощо.

На підтвердження понесених витрат на лікування дитини - долучаються до позовної заяви акти про надані медичні послуги, рахунки, квитанції та чеки про оплату наданих послуг та придбаних ліків згідно з рекомендаціями лікарів. Квитанції та фіскальні чеки про оплату медичних послуг, придбання ліків долучаються до матеріалів справи в оригіналі.

Тільки зберігаючи, фіксуючи та надаючи зазначені документи в суді, можна реалізувати своє право на компенсацію додатково понесених витрат, викликаних певними обставинами в житті дитини.

Як періодичні платежі стягуються додаткові витрати, пов`язані з каліцтвом чи хронічною, вродженою хворобою дитини. Суд може зобов`язати батька/матір сплачувати кошти на додаткові витрати щомісячно, щоквартально тощо.

Правового висновку щодо присудження сплати додаткових витрат на лікування дитини до досягнення 18-річного віку, дійшов Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 у справі № 320/383/19 (провадження № 61-18284св19), у якій зазначено, що додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно.

Крім того, Верховний Суд у цій же постанові зазначив, що суд першої інстанції з урахуванням медичних документів, що підтверджують наявність у дитини хронічних захворювань та містять рекомендації лікарів, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини, оскільки витрати на системне та довготривале лікування при такому стані здоров`я дитини є додатковими та необхідними витратами, що викликані особливими обставинами, передбаченими статтею 185 СК України.

Таким чином, періодична, постійна виплата додаткових витрат присуджується, зазвичай, у разі, якщо дитина має хронічні захворювання, потребує постійного лікування, специфічного догляду.

Водночас суд звертає увагу, що положення стосовно стягнення додаткових витрат на дитину стосується особливих обставин. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу, тощо.

Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Водночас аліменти - це кошти на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити базові матеріальні умови для життя дитини: оплату харчування, одягу, предметів гігієни, шкільного приладдя, спожитих дітьми комунальних послуг, лікування нескладних захворювань та ін.

Таким чином, витрати на утримання дітей, зокрема на харчування, ліки, сезонний одяг та взуття, відносяться до тих матеріальних потреб дитини, які покриваються коштами на утримання дитини, а саме, аліментами, що мають винятково цільовий характер, спрямовані на утримання дитини, для забезпечення та створення належних умов для виховання та розвиток неповнолітньої дитини.

ОСОБА_1 не надано належних та достатніх доказів на підтвердження і судом також не встановлено обставин, які б свідчили про наявність на даний час підстав для стягнення додаткових витрат на дітей, що викликані особливими обставинами, зумовлені особливою схильністю дитини до навчання або пов`язані з розвитком певних здібностей дитини, чи викликані хронічною, складною чи тяжкою хворобою тощо.

Більше того, ОСОБА_1 вимог про стягнення додаткових витрат на дітей у позові не заявлено.

Стосовно вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей у разі продовження навчання до досягнення ними 23-річного віку суд зазначає, що аліменти на повнолітню дочку, сина, які продовжують навчання, регулюються іншими приписами чинного законодавства, а саме, Главою 16 СК України. Станом на цей час діти не досягли повноліття та, відповідно, не навчаються, а відтак, такі обставини можуть виникнути у майбутньому, а тому пред`явлення таких вимог та їх розгляд наразі є передчасним.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

За змістом частини першої статті 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, виходячи з рівності прав та обов`язків батьків щодо утримання дитини, принципів справедливості, співмірності та верховенства права, суд вважає, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1 372, 00 грн на кожну дитину щомісячно, починаючи з 11 серпня 2021 до досягнення найстаршою дитиною повноліття. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Таким чином, суд вважає необхідним роз`яснити сторонам, що відповідно до положень статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Крім того, за наявності на те правових підстав позивачка також не позбавлена права звернутись до суду із позовом про стягнення додаткових витрат на дитину.

Відповідно до частин першої, шостої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, зі ОСОБА_2 на користь Держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись статтями 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 , аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1 372 (одна тисяча триста сімдесят дві) грн 00 коп. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 11 серпня 2021 до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , на користь Держави судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн 00 коп.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня виготовлення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 .

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення складено 28 вересня 2022 року.

Суддя В. М. Яковлева