КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/3873/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6915/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Кулікової С.В., Музичко С.Г.,

при секретарі Кузьмич Р.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного банку «ОТП Банк» про захист прав споживачів та визнання положень кредитного договору недійсними,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 січня 2022 року, ухваленого під головуванням судді П`ятничук І.В.,-

встановив:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом.

Позивач просила визнати недійсним положення пункту 3 частини № 1 та пункту № 1.4 частини № 2 кредитного договору № ML-003/269/2007 від 15 листопада 2007 року укладеного між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» в частині встановлення за користування кредитом ставки FIDR.

Позов обґрунтовано тим, що укладений між нею та відповідачем кредитний договір є таким, що порушує норми Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність», вимоги законодавства щодо здійснення валютних операцій, а, отже, має бути визнаний судом недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України.

Банк не виконав вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання позичальнику об`єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредиту під час укладення договору про надання споживчого кредиту, забезпеченого іпотекою, які є істотними для такого виду договорів.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 січня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи.

У судовому засіданні представник АТ «ОТП Банк» проти апеляційної скарги заперечив.

ОСОБА_1 та її представник у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що положення кредитного договору про встановлення плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента + FIDR, не можна вважати несправедливими, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання недійсним положення пункту 3 частини № 1 та пункту № 1.4 частини № 2 кредитного договору № ML-003/269/2007 від 15 листопада 2007 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Встановлено, що 15 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є АТ «ОТП Банк») укладено кредитний договір № ML-003/269/2007.

Розмір кредиту: 98 485,00 дол. США.

Цільове призначення кредиту: придбання нерухомого майна та оплата комісії банку.

Річна база нарахування процентів: 360 календарних днів у році.

Дата остаточного повернення кредиту: 15 листопада 2032 року.

Відповідно до п. 3 ч. 1 кредитного договору, сторони домовилися, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка.

Плаваюча процентна ставка: фіксований відсоток + FIDR.

Фіксований відсоток: 3,49 % річних.

Згідно положень п. 1.4.1. ч. 2 кредитного договору, у разі використання плаваючої процентної ставки, проценти за користування кредитом розраховуються як FIDR + фіксований відсоток з розрахунку річної бази нарахування процентів. За базовий FIDR сторони приймають ставку FIDR (діючу на момент укладення цього договору).

Пункт 1.5. ч. 2 кредитного договору містить застереження: зазначений в графіку платежів розмір процентів може змінюватись у випадках передбачених п. 1.4., 1.5.1.2., 1.8., 1.9. цього договору.

Сторонами погоджено графік платежів, який є додатком № 1 до кредитного договору.

14 квітня 2009 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є АТ «ОТП Банк») укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № ML-003/269/2007, відповідно до якого було змінено період для розрахунку процентів за користування кредитом та розмір фіксованого відсотку.

Сторонами погоджено графік платежів.

15 жовтня 2009 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є АТ «ОТП Банк») укладено додатковий договір № 2 до кредитного договору №ML-003/269/2007, відповідно до якого було внесено зміни та доповнення до кредитного договору в частині зміни періоду для розрахунку процентів за користування кредитом та розміру фіксованого відсотку.

Сторонами погоджено графік платежів.

Обґрунтовуючи поданий позов, ОСОБА_1 зазначила, що положення кредитного договору в частині встановлення за користування кредитом ставки FIDR є такими, що не відповідають вимогам закону та по відношенню до позичальника є дискримінаційними. У кредитному договорі точний розмір відсоткової ставки не визначений, що суперечить нормам законодавства. Плаваюча ставка не може застосовуватися до даного кредитного договору, оскільки договір укладено у 2007 року, до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який передбачає можливість застосування плаваючої ставки. Умови кредитного договору фактично дозволяють банку самостійно змінювати проценту ставку за кредитом за власним бажанням без участі позичальника. Крім того банком не було роз`яснено умови та методику нарахування FIDR.

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно положень ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовується положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ухвалою Святошинського районного суд ум. Києва від 08 серпня 2019 року призначено у справі судово-економічну експертизу.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 21 лютого 2020 року № 24969/19-72, встановлено:

1. Обраховані та вказані банком дані щодо загальної кінцевої вартості кредиту, в визначеній та запропонованій банком позичальнику сумі, відповідають базовим умовам кредитування, вказаних у Кредитному договорі № ML-003/269/2007 від 15 листопада 2007 року.

2. Розмір абсолютного значення здорожчання кредиту для позичальника в розрізі його усіх складових елементів відповідає дійсному значенню.

3. Реальна процентна ставка становить 12,94 % річних відповідає абсолютному значенню здорожчання кредиту для позичальника у грошовому виразі в розмірі 151 889,76 доларів США та наданій банком позичальнику інформації щодо кінцевої сукупної вартості кредиту.

4. Визначені банком у додатку № 1 до кредитного договору № ML-003/269/2007 від 15 листопада 2007 року платежі за послуги страхування, відповідають умовам цього договору.

Відповідно до укладеного кредитного договору, перед його підписанням позивач була повідомлена про всі істотні умови угоди, що і підтвердила своїм власноручним підписом.

Укладаючи кредитний договір, сторони домовились, що для розрахунку процентів за кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого процента (у розмірі 3,49 % річних) + FIDR (процентна ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк до 360 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору).

Позичальник під час укладення кредитного договору жодних заперечень щодо його умов не заявляла, будь-яких претензій щодо не проведення з нею переддоговірної роботи та незгоди з окремими пунктами цього договору або щодо нерозуміння ним окремих його частин не зазначала.

Вирішуючи спір суд першої інстанції зробив правильний висновок, що виходячи з умов кредитного договору зміна розміру ставки FIDR не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена умовами кредитного договору. Таким чином, положення кредитного договору про встановлення плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента + FIDR, не можна вважати несправедливими та дискримінаційними.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний кредитний договір підписано сторонами, які не досягли згоди з усіх істотних умов договору, а їх волевиявлення не було вільним та не відповідало їхній внутрішній волі, колегія суддів не приймає, оскільки підписанням кредитного договору, сторони висловили свою цілковиту згоду щодо визначення порядку плати за кредит, який визначений у п. 1.4. кредитного договору.

При цьому на момент укладення кредитного договору та додаткових договорів не було жодної заборони на встановлення у договорі плаваючої процентної ставки.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що кредитний договір має бути визнаний судом недійсним, оскільки надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється, у зв`язку із чим договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» має бути визнаний недійсним, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені доводи не були підставою позовних вимог, і про це позивач вказала лише в апеляційній скарзі. Підставою позовних вимог ОСОБА_1 визначила порушення банком норм законодавства в частині встановлення плаваючої процентної ставки. В ході розгляду справи позивач не змінювала предмет та підстави позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про те, що судом при вирішенні спору були порушені норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 12 січня 2022 року постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 28 вересня 2022 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: С.В. Кулікова

С.Г. Музичко