ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

секретар судового засідання: Астатурян А.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Фізична особа підприємець ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 04 травня 2022 року та на додаткове рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23 травня 2022 року, яке постановлено суддею Батмановою В.В. в місті Дніпро, відомості про дату складання повного тексту рішень суду в матеріалах справи відсутні, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 04 квітня 2019 року позивач працювала менеджером з організації консультативних послуг ФОП ОСОБА_2 .

30.07.2021 охорона орендодавця офісу за адресою: АДРЕСА_1 , друкарня « ІНФОРМАЦІЯ_1 », за розпорядженням ОСОБА_2 перестала допускати ОСОБА_1 до її робочого місця, розташованого в зазначеній друкарні, в результаті чого вона фізично не могла користуватися комп`ютерним обладнанням, програмним забезпеченням, друкарським обладнанням, тощо. Крім того, відповідач змінила паролі до робочої електронної пошти, чим заблокувала позивачу, як працівнику, доступ до клієнтської бази позивача.

02 серпня 2021 року позивач звернулася до ФОП ОСОБА_2 за роз`ясненнями таких її дій та до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області з заявою про порушення трудових прав з боку роботодавця ФОП ОСОБА_2 . 06 серпня 2021 року позивач звернулася з заявою про порушення трудових прав до Головного управління Державної Податкової Служби у Дніпропетровській області. На початку листопада 2021 року після надісланих уточнень позивач отримала відповідь від ГУ Держпраці у Дніпропетровській області про створення їй перешкод. 15.11.2021 року ФОП ОСОБА_2 надала позивачу ксерокопію Наказу про звільнення «Про внесення змін до наказу № 3007-1К від 30.07.2021 року», яким звільнено позивача із займаної посади 30.07.2021 року. Вважає вказане звільнення таким, що не відповідає трудовому законодавству, оскільки прогулів вона не здійснювала.

Тому ОСОБА_1 просила визнати протиправним та скасувати наказ ФОП ОСОБА_2 № 3008-1К «Про внесення змін до наказу № 3007-1К від 30.07.2021року» від 30.07.2021 року Про звільнення ОСОБА_1 , менеджера по організації консультативнім послуг, з займаної посади за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Поновити ОСОБА_1 , на роботі ФОП ОСОБА_2 на посаді менеджера з організації консультативних послуг з 30.07.2021 року. Стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середню заробітну тату за час вимушеного прогулу з 30.07.2021 року до дня поновлення на роботі.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 04 травня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено.

Визнано неправомірним та скасовано наказ ФОП ОСОБА_2 № 3008-1К «Про внесення змін до наказу № 3007-1К від 30.07.2021» від 30.07.2021 Про звільнення ОСОБА_1 , менеджера по організації консультативнім послуг, з займаної посади за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 , на роботі ФОП ОСОБА_2 на посаді менеджера з організації консультативних послуг з 30.07.2021 року.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 30.07.2021 року по дату винесення рішення, тобто 04.05.2022року.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 судовий збір на користь держави в розмірі 1816 (тисячу вісімсот шістнадцять) гривень 00 копійок.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23 травня 2022 року стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 15 050, 00 грн.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволені позову повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , не з`ясував всі суттєві обставини справи, ухвалив рішення без урахування всіх доказів по справі, посилаючись лише на доводи позивача.

Відповідач зазначила, що позивач від виконання своїх посадових обов`язків самоусунулась, попередньо зателефонувавши відповідачу у березні 2021 року, повідомила про захворювання одного з членів її родини на COVID-19 та через загрозу розповсюдження захворювання, позивач прийняла рішення на роботу не виходить, після чого зв`язок з нею перервався. Відповідачем позивачу неодноразово були направлені повідомлення про відсутність позивача на робочому місці та прохання повідомити про причини відсутності, було складено Акти про відсутність позивача на робочому місці, надані відпустки, згідно графіку відпусток, однак після наданих відпусток, позивач на роботу не виходила.

У липні 2021 року позивач прийшла на роботу за заробітною платою, яку відповідачем було їй видано та запропоновано звільнитися за угодою сторін, у зв`язку з систематичним порушенням трудової дисципліни, натомість позивачем була вказана пропозиція проігнорована, остання відмовилась написати заяву про звільнення, підписати наказ про звільнення та повернути ключі від офісу.

У серпні 2021 року, позивач з`явилась в офісі та дізналась від відповідача про її звільнення, на підставі п.4 ст.40 КЗпП, у присутності свідків.

Вказує, що судом першої інстанції проігноровані доводи та документи надані відповідачем у відзиві на позовну заяву, а також клопотання про виклик свідків, які б могли підтвердити про порушення позивачем трудової дисципліни.

Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги факт перебування відповідача за кордоном на момент перевірки ГУ Держпраці у Дніпропетровській області, що виключало можливість надати документи на їх вимогу.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, апелянт зазначила, що вказані витрати мають бути документально підтверджені та доведені, проте позивач та його представник не надали суду детального опису робіт, виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги, а наявна в Акті виконаних робіт інформація, на думку відповідача, не може вважатись розрахунком та детальним описом робіт.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги,а заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 04 квітня 2019 року прийнята на посаду менеджера з організації консультативних послуг фізичної особи підприємця ОСОБА_2 , згідно наказу № 0304-2К від 03.04.2019 року (а.с.12 зворот)

04 квітня 2019 року між ОСОБА_1 , менеджером по організації консультативних послуг, та ФОП ОСОБА_2 був укладений трудовий договір. (а.с.13)

Наказом № 3008-1К від 30.07.2021 року про внесення змін до наказу № 3007-1К від 30.07.2021 року Про звільнення з посади, ОСОБА_1 звільнено з посади менеджера по організації консультативних послуг ФОП ОСОБА_2 , за прогул без поважних причин на підставі п.4 ст. 40 КзпП України 30 липня 2021 року. Підставою звільнення є акти про відсутність на робочому місці 01.07.2021 року по 30.07.2021 року, акт від 30.07.2021 року про відмову від надання пояснень.

Відповідно до платіжних відомостей, ОСОБА_1 отримала заробітну плату, зокрема, за липень 2021 року. (а.с.200, 201)

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходщив з того, що відповідачем не доведено належними доказами факт прогулу за перфод з 01.07.2021 року по 30.07.2021 року, включно. Натомість, відповідачем сплачено в повному обсязі позивачу заробітну плату до 30.07.2021 року, що підтверджує доводи позивача про виконання нею посадових обов`язків.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII (далі - Конвенція).

Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За змістом пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу, в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, без поважних причин.

Згідно ст. 139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

На підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, власник має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. З урахуванням визначення в п. 4 ст. 40 КЗпП України того, що до поняття прогулу належить і відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня. Для звільнення працівника за п. 4 ст. 40 КЗпП України необхідним є надання доказів, які з вірогідністю підтверджують відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня.

Звільнення на цій підставі допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. Оцінка причин, як поважних, здійснюється судом при розгляді спору про звільнення. Очевидно, поважними причинами варто визнати такі причини, що виключають вину працівника.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Частиною першою статті 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.

Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.

У статті 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.

Водночас, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Таким чином, для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем, необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин, умисно або з необережності.

Звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни.

У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 з 14 червня 2018 року працював на посаді охоронця у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ГРОМ 7».

Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Зазначеного правового висновку дійшов Верховний Суд у Постанові від 06 березня 2018 року у справі № 235/2284/17.

Згідно ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідачем по справі не доведено, що позивач вчинила прогул у період з 01.07.2021 року по 30.07.2021 року та не спростовано що позивачу чинилися перешкоди у виконанні її трудових обов`язків у зазначений період.

Натомість, як вбачається із матеріалів справи, позивачу відповідачем виплачена заробітна плата за відпрацьований час за липень 2021 року, яка нарахована за весь період роботи за липень 2021 року., що підтвердила в засіданні колегії суддів позивач ОСОБА_1 та не спростував представник відповідача.

Згідно відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу, позивачу за липень 2021 року нарахована та виплачена заробітна плата та з неї сплачені страхові внески ФОН ОСОБА_2 за позивача ОСОБА_1 ( а.с.27)

Факт виконання трудових обов`язків у період з 01.07.2021 року по 30.07.2021 року позивачем по справі підтверджений також наданими позивачем даними з робочої електронної пошти.( а.с.31-34,).

Згідно статті 235 КзпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшовши заґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення позивача та поновлення на посаді, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач від виконання своїх посадових обов`язків самоусунулась, попередньо зателефонувавши відповідачу у березні 2021 року, повідомила про захворювання одного з членів її родини на COVID-19 та через загрозу розповсюдження захворювання, позивач прийняла рішення на роботу не виходить, після чого зв`язок з нею перервався. Відповідачем позивачу неодноразово були направлені повідомлення про відсутність позивача на робочому місці та прохання повідомити про причини відсутності, було складено Акти про відсутність позивача на робочому місці, надані відпустки, згідно графіку відпусток, однак після наданих відпусток, позивач на роботу не виходила, колегія суддів не бере до уваги, оскльки вони не підтверджені належними та допустими доказами, Натомсість, наданими позивачем доказами підтверджено здійснення нею трудових обовязків у період, зокрема, з 01.07.2021 року по 30.07.2021 року..

Доводи апеляційної скарги, що у липні 2021 року позивач прийшла на роботу за заробітною платою, яку відповідачем було їй видано та запропоновано звільнитися за угодою сторін, у зв`язку з систематичним порушенням трудової дисципліни, натомість позивачем була вказана пропозиція проігнорована, остання відмовилась написати заяву про звільнення, підписати наказ про звільнення та повернути ключі від офісу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки пропонування звільнення позивача за згодою сторін та відмова позивача від пропозиції звільнитися за згодою сторін не є підтвердженням вчинення позивачем прогулу.

Надані відповідачем акти про відсутність позивача на робочому місці 09.07.2021,12.07.2021, 13.07.2021, 14.07.2021, 15.07.2021, 16.07.2021, 19.07.2021, 20.07.2021, 21.07.2021, 22.07.2021, 23.07.2021, 26.07.2021, 27.07.2021, 28.07.2021, 29.07.2021, 30.07.2021 року, (а.с. 29, 113-128) колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони спростовуються діями відповідача, який виплатив позивачу заробітну плату за виконувану позивачем роботу у липні 2021 року та сплатив за неї страхові внески за зазначений період та наданими позивачем доказами виконання трудових обов`язків у період з 01.07.2021 року по 30.07ю2021 року.

Факт перебування відповідача за кордоном на момент перевірки ГУ Держпраці у Дніпропетровській області, що виключало можливість надати документи на їх вимогу, на думку колегії суддів не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, оскільки позивач та його представник не надали суду детального опису робіт, виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги, а наявна в Акті виконаних робіт інформація, на думку відповідача, не може вважатись розрахунком та детальним описом робіт, колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною першою статті 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до частин першої шостої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з пунктами 4, 6, 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Статтею 29 Закону України «Про адвокатуру» визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.

Згідно з ст.30 вказаного Закону, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний правовий висновок викладено в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц.

У додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) зазначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем надано договір на надання правової (правничої) допомоги від 07 грудня 2021 року, який укладено між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Токарєвим Валентином Васильовичем (а.с.253), Акт виконаних робіт від 07 грудня 2021 року, яким визначений розмір гонорару у розмірі 16050 грн. за надані адвокатом послуги, а саме: попереднє усне консультування 2000 грн., усний аналіз спору та документів 2000 грн.; збирання доказів 2000 грн.; складання позовної заяви 6000 грн.; складання письмових пояснень 3000 грн.; поштові витрати 50 грн.; здійснення представництва у суді 1000 грн.(а.с.256).

Позивачем до матеріалів справи додано оригінал квитанцій від 04.05.2021 року, відповідно до яких, на рахунок адвоката переведено позивачем грошові кошти, в розмірі, 16050, 00 грн. ( а.с.2).

При вирішення питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, виходячи з того, що позовні вимоги задоволені в повному обсязі, з урахуванням принципів розумності та справедливості, обґрунтовано стягнув 15050 грн. у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У зв`язку з чим, доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не є підставою для відмови у задоволенні позову. Тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду та додаткове рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 375, 381,382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 04 травня 2022 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 22 вересня 2022 року.

Головуючий: А.П.Барильська

Судді: Н.М.Деркач

Т.Р.Куценко