Провадження №22-ц/812/758/22
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2022 року м. Миколаїв

Справа № 478/174/22

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н.О.,

суддів: Коломієць В.В., Лівінського І.В.

із секретарем судового засідання Ковальським Є.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 , поданою його представником ОСОБА_3 ,

на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області, ухвалене суддею Сябренко І.П., 22 червня 2022 року в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 27 червня 2022 року,

у с т а н о в и в:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що з 30 листопада 2006 року вона є власником квартири за АДРЕСА_1 . В зазначеній квартирі зареєстровані вона та її неповнолітні діти - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У період з 2007 року по 2012 рік вона та відповідач ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах. Під час спільного проживання з відповідачем, з її згоди, останній також проживав у вищезазначеній квартирі без реєстрації. Після припинення у 2012 році з відповідачем фактичних шлюбних відносин, останній добровільно відмовляється виселитися із належної їй квартири, чим перешкоджає їй як власнику користуватися житлом.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просила примусово виселити ОСОБА_2 з належної їй на праві власності квартири за АДРЕСА_1 без надання іншого приміщення.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 22 червня 2022 року позов задоволено. Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності квартирою за АДРЕСА_1 , шляхом виселення з неї ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не повно встановлені фактичні обставини справи щодо спільного проживання позивача та відповідача, не з`ясовано обставини придбання спільної квартири та чи є квартира об`єктом спільної сумісної власності, а також судом не вірно застосована правова позиція Верховного Суду, оскільки фактичні обставини у цій справі є іншими.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні в режимі відеоконференції просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що інтереси позивачки, як власниці квартири перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинились правові підстави користування чужим майном, та який забезпечений іншим житловим приміщенням, а тому її права підлягають захисту в обраний нею спосіб.

Проте колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що з початку 2004 року позивачка перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем від яких мають неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Факт спільного проживання з відповідачем однією сім`єю з 2004 року підтверджений самою позивачкою при зверненні до суду, а саме: у заяві про видачу судового наказу від 14 січня 2020 року (справа № 478/71/20) та у позовній заяві про виселення від 27 січня 2020 року (справа № 478/144/20), в яких ОСОБА_1 зазначала про спільне проживання з відповідачем в період саме з 2004 року (а.с. 155-157 ).

Відносно моменту припинення фактичних шлюбних відносин теж необхідно зазначити, що у заяві про видачу судового наказу від 14 січня 2020 року (справа № 478/71/20) датою припинення спільного проживання зазначено саме 2016 рік, а не 2012. Крім цього за змістом декларації про майно, доходи витрати і зобов`язання, поданої ОСОБА_1 31 березня 2015 року відповідач зазначений як член сім`ї позивача ( а.с. 158-162 ).

З огляду на викладене сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах в період з 2004 р. по 2016 р.

З матеріалів справи також вбачається, що 30 листопада 2006 року позивачка, згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Казанківського районного нотаріального округу Миколаївської області Рожко О.О. придбала трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

В зазначеній квартирі з 23 жовтня 2007 року зареєстровані позивачка та її неповнолітні діти - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач ОСОБА_2 у 2007 році вселився у спірну квартиру як член сім`ї власника квартири, зі згоди ОСОБА_1 та проживає в ній по теперішній час із сином ОСОБА_6 , 2008 року народження.

Відповідач іншого житла не має та спірна квартира є єдиним місцем його проживання, оскільки будинок в якому він зареєстрований не є житловим, та не придатним для проживання , що підтверджується довідкою БТІ Казанківської районної ради Миколаївської області ( а.с. 96).

Позивачка проживає за іншою адресою: АДРЕСА_2 через неприязнені стосунки з відповідачем.

Звертаючись до суду з позовом про захист свого права власності на спірну квартиру, ОСОБА_1 зазначала, що є єдиним власником квартири, оскільки придбала її за власні кошти, а відповідач, після припинення фактичних шлюбних відносин, добровільно відмовляється виселитися із належної їй квартири, чим перешкоджає їй як власнику користуватися житлом.Спільне проживання в квартирі вважає неможливим через неприязне ні стосунки та погрози з боку відповідача.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення колишнього члена сім`ї власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 2 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж, по суті, захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У справі, що розглядається, виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення його прав на житло, внаслідок яких останній може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 на законних підставах вселився в квартиру, що належить позивачці, постійно там проживає понад 10 років разом з малолітним сином, а наявність реєстрації відповідача за іншим місцем, яке не є житловим і придатним для проживання, де останній не проживає, не може бути обставиною, яка скасовує законне право користування житловим приміщення, у якому проживають відповідач та його неповнолітній син.

Таким чином, колегія суддів вважає встановленою правомірність користування житлом відповідача, яка базується на наданій згоді власника квартири - позивача у справі, що свідчить про необґрунтованість вимог про виселення відповідача.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 2 ЦПК України згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною другою статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК України. Позивачем таких підстав не зазначено.

Крім того, права членів сім`ї колишнього власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт припинення шлюбних стосунків з власником квартири, не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника нерухомого майна.

Не може бути достатньою підставою для задоволення позову й посилання позивача на те, що відповідач утримує квартиру в неналежному стані та не сплачує комунальні послуги.

Доводи позивача про порушення відповідачем правил сумісного

проживання спростовуються наявними у справі доказами, а саме повідомленням відділення поліції від 7 лютого 2022 року та довідкою Виконкому Казанківської селищної ради від 23 травня 2022 року ( а.с. 26,95,125).

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Судом першої інстанції не було враховано, що оскільки у справі, що розглядається, саме власником спірної квартири ОСОБА_1 було надано відповідачу ОСОБА_7 дозвіл на проживання у квартирі, і останній набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, у зв`язку із чим суд необґрунтовано задовольнив позов про виселення відповідача, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення членів сім`ї колишнього члена сім`ї власника житла без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України).

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив фактичні обставини справи та визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Крім того, при вирішенні справи по суті суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17. Хоча у оскарженому рішенні відсутнє посилання на цю постанову, але зміст мотивувальної частини рішення суду першої інстанції повністю відповідає змісту позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 13 жовтня 2020 р. у справі № 447/455/17.

Проте колегія суддів вважає, що вказана правова позиція у справі № 447/455/17 не може бути застосована до спірних правовідносин у цій справі з огляду на зазначені фактичні обставини, встановлені у цих справах.

Так, у постанові ВП ВС у справі № 447/455/17 описані головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний інтерес»; чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. При цьому ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У вищенаведеній справі ВП ВС погодилася із наявністю підстав для виселення колишнього подружжя, врахувавши такі обставини:

-спірне майно є особистою власністю позивача у справі;

-між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки;

-відповідач має постійне зареєстроване місце проживання за іншою адресою;

-спірний житловий будинок має дві житлові кімнати, в одній з яких проживає син сторін, якому на час перегляду справи у касаційному порядку виповнилося 13 років;

-позивачка з дитиною змушена проживати у батьків, оскільки окрім спірного житлового будинку іншого житла не має, однак змушена забезпечити належні житлові умови не лише для себе, але і для малолітнього сина, який проживає разом з нею.

На відміну від справи № 447/455/17, у цій справі: не встановлено вкрай неприязнених стосунків між сторонами, а доводи позивача про порушення відповідачем правил сумісного проживання спростовуються наявними у справі доказами (повідомлення відділення поліції від 07.02.2022 р. та довідка Виконкому Казанківської селищної ради від 23.05.2022 р.). Спірна квартира має три житлові кімнати, кімнати окремі, що дозволяє сторонам ті дітям проживати в окремих кімнатах.

До того ж відповідач не має іншого житла (будинок в якому він зареєстрований є непридатним для проживання.

Разом із відповідачем у спірній квартирі проживає його молодший син ОСОБА_5 .

Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів вважає що правова позиція у справі № 447/455/17 не може бути застосована до спірних правовідносин у цій справі

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 22 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: В.В. Коломієць

І.В.Лівінський

Повний текст постанови складено 29 вересня 2022 року