Номер провадження: 22-ц/813/3337/22
Справа № 522/9324/21
Головуючий у першій інстанції Павлик І. А.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Цюри Т.В.,

суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С.

За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2021 року про відмову у відкритті провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури та Біляївської окружної прокуратури про звільнення майна з-під арешту,-

ВСТАНОВИВ:

25 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Одеської обласної прокуратури та Біляївської окружної прокуратури про звільнення майна з-під арешту. В обґрунтування підвідомчості позовної заяви позивач посилається на п. 42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 727/2879/19, згідно якого спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства (а.с.1-4).

03 червня 2021 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури та Біляївської окружної прокуратури про звільнення майна з-під арешту (а.с.171-173).

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу у якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03.06.2021 року скасувати та цивільну справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.175-177).

17 березня 2022 року Одеським апеляційним судом отримано письмові пояснення від Одеської обласної прокуратури. У поданих поясненнях відповідач наголошує на правильності висновків суду першої інстанції та вказує, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню (а.с.217-217-з).

В судове засідання, призначене на 08 вересня 2022 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками, наявними в матеріалах справи (а.с.230-233).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що питання про скасування арешту майна, який накладений в межах кримінальної справи, що вирішена в порядку КПК України 1960 року ухваленням вироку, повинно вирішуватися судом, що постановив цей вирок в порядку, визначеному КПК України, а не судом в порядку цивільного судочинства.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції встановлено, що вироком Приморського районного суду м. Одеси від 09.11.2007 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 210, ч. 2 ст. 366 КК України та на підставі ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено покарання у вигляді 10 років позбавлення волі з позбавленням права займати керівні посади строком на 3 роки, з конфіскацією особистого майна та з конфіскацією майна одержаного злочинним шляхом.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.07.2008 вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду України від 29.10.2009 вирок Приморського районного суду м. Одеси від 09.11.2007 змінено. Судове рішення про засудження ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 209 КК України і ч. 2 ст. 210 КК України скасовано, справу закрито відповідно до п. 2. ч. 2 ст. 6 КПК України. Пом`якшено покарання за ч. 5 ст. 191 КК України до 7 років позбавлення волі з позбавленням права займати керівні посади на три роки та з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. На підставі ст. 70 КПК України призначено покарання за сукупністю злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191 і ч. 2 ст. 366 КК України 7 років позбавлення волі з позбавленням права займати керівні посади на три роки з конфіскацією майна, яке його власністю.

Звертаючись до суду із позовною заявою, позивач посилається на п. 42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 727/2879/19, згідно якого спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства, натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства.

У поданій апеляційній скарзі апелянт наголошує на тому, що спірний арешт було накладено за правилами КПК України 1960 року та не знятий за цим Кодексом після закриття кримінальної справи. Закриття кримінальної справи, як зазначає апелянт, в даному випадку включає в себе не лише закриття через відсутність складу злочину, а й закриття у зв`язку з вичерпанням всіх процесуальних дій у кримінальному провадженні в тому числі і фактичного виконання вироку суду. Крім того, апелянт вказує, що на теперішній час вирок суду виконаний ,а виконавче провадження завершене через відсутність у боржника майна, тому позивач звернувся із позовом в порядку цивільного судочинства так як діючий КПК України не передбачає процесуальної можливості скасування арешту, накладеного під час дії КПК України 1960 року, коли у такому арешті відпала потреба, а тому, на думку апелянта, єдиним можливим та належним способом захисту є звернення до суду із цивільним позовом.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, відхиляє вказані доводи апеляційної скарги у зв`язку з наступним.

Правовідносини щодо арешту майна, накладеного в межах кримінального провадження, регулюються главою 17 КПК України 2012 року. За змістом статті 173 цього Кодексу питання про накладення арешту на майно вирішують слідчий суддя або суд.

У п. 9 Перехідних положень КПК України від 2012 року вказано, що запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Верховний Суд у постанові від 23.05.2018 у справі № 569/4374/16-ц зазначив, що згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» чинного КПК України питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, через що погодився з висновками судів попередніх інстанції у цій справі про закриття провадження у справі, оскільки цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Зокрема, Верховний Суд зазначив, що оскільки арешт на спірне майно було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі щодо обвинувачення фізичної особи з метою забезпечення цивільного позову, належного зберігання речових доказів, а також для недопущення в подальшому незаконного відчуження речових доказів, які є об`єктом злочину, та враховуючи, що арешт на спірне майно було накладено за правилами КПК України 1960 року, суди дійшли правильного висновку про те, що зазначена справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Верховний Суд у справі №185/9002/20, застосовуючи правові позиції Великої Палати Верховного Суду, погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які відмовили у відкритті провадження у справі виходячи з того, що питання проскасування арешту,за встановлених обставин цієї справи, який був накладений за правилами кримінального судочинства, підлягає розгляду упорядку, визначеному кримінальним процесуальним законом, оскільки арештбуло накладено на майно позивача (обвинуваченого) під час досудовогослідства у кримінальній справі».

Як вбачається зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 , арешт на його майно як обвинуваченого, накладено слідчим Біляївської окружної прокуратури та прокуратури Одеської області за правилами КПК 1960 року, у подальшому його було засуджено до позбавлення волі з конфіскацією усього майна.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів приходить до висновку, що за вказаних обставин питання про скасування арешту на майно підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом.

Крім того, апеляційний суд , відхиляючи доводи апеляційної скарги, які є аналогічними позовній заяві, звертає увагу на те, що до вказаних правовідносин не може бути застосовано п.42 постанови Великої Палати Верховного суду від 30.06.2020 року у справі №727/2879/19 адже Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку про розгляд спорів щодо звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та який не знято саме після закриття кримінальної справи в звязку з відсутністю складу злочину.

В свою чергу у даній справі позивач звернувся з вимогами про скасування арешту, накладеного на його майно під час досудового розслідування кримінальної справи за правилами КПК України 1960 року, за результатом розгляду якої було постановлено обвинувальний вирок стосовно позивача.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Тому, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли своє відображення в матеріалах справи, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2021 року про відмову у відкритті провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури та Біляївської окружної прокуратури про звільнення майна з-під арешту залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 22.09.2022 року.

Головуючий суддя Цюра Т.В.

Судді: Комлева О.С.

Гірняк Л.А.