Справа № 495/1150/22
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

16 серпня 2022 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

судді Заверюха В.О., при секретарі Червинській І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Білгород-Дністровському в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати недійсним договір дарування Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: літ.«А» - житловий будинок, загальною площею - 58,1 кв.м., житловою площею - 37,3 кв.м.; літ.«Б» - літня кухня; літ.«В» - гараж-літня; літ.«Г» - комора; сараї - літ.«Д», «Ж», «З»; літ.«Є» - вбиральня; №1,2,4,5 - споруди, укладений 11.02.2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Іваницьким О.Ю., зареєстрований в реєстрі за №97.

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог

13.03.2005 року позивач та відповідач уклали шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Випасненської сільської ради, актовий запис №10. Від спільного шлюбу мають спільних дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утримання яких позивач на користь відповідача сплачує аліменти. За час шлюбу сторони придбали майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: літ.«А» - житловий будинок, загальною площею - 58,1 кв.м., житловою площею - 37,3 кв.м.; літ.«Б» - літня кухня; літ.«В» - гараж-літня; літ.«Г» - комора; сараї - літ.«Д», «Ж», «З»; літ.«Є» - вбиральня; №1,2,4,5 - споруди. Після розірвання шлюбу позивач з відповідачем не змогли мирно вирішити питання щодо поділу спірного нерухомого майна, а тому позивачем у 2020 році було подано позов про визнання спірного майна спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на частку у спірному майні. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.08.2021 року, справа №495/4395/20 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя - задоволено частково. За ОСОБА_1 визнано право власності на Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: літ.«А» - житловий будинок, загальною площею - 58,1 кв.м., житловою площею - 37,3 кв.м.; літ.«Б» - літня кухня; літ.«В» - гараж-літня; літ.«Г» - комора; сараї - літ.«Д», «Ж», «З»; літ.«Є» - вбиральня; №1,2,4,5 - споруди. Зазначене рішення не було оскаржене сторонами та набрало законної сили. На підставі вказаного рішення суду позивач здійснив державну реєстрацію права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку. Вказаним рішенням окрім іншого встановлено факт спільних грошових затрат та факт спільного придбання спірного житлового будинку сторонами в період шлюбу. Таким чином, як судом так і відповідачем визначено право позивача на 1/2 частину спірного будинку. Ініціювання спору про поділ спірного нерухомого майна було пов`язано із волею позивача ОСОБА_1 на володіння та розпорядження цією часткою та захистом гарантованого Конституцією України права на власність та власне житло. Позаяк в іншому випадку позивач не претендував би на спірну частину нерухомого майна та не звертався би до суду із вищевказаним позовом. Вищевказані обставини, які встановлені судовим рішення, яке набрало законної сили є доведеними та обгрунтованими. Після ухвалення вищевказаного рішення відповідач ОСОБА_2 звернулась до позивача із пропозицією придбати у позивача його частину будинку та запропонувала позивачу вирішити питання щодо подальшого припинення стягнення з позивача аліментів та виплати грошей в якості компенсації за вартість придбаної частини нерухомого майна. Зазначену пропозицію відповідач ОСОБА_2 обгрунтувала тим, що позивач передає безоплатно у власність відповідача належну йому частину будинку, остання в свою чергу зобов`язується відмовитись від стягнення з позивача аліментів на утримання дітей. Тобто фактично позивач передав би належну йому частку майна в рахунок погашення аліментів. Окремо відповідач зобов`язалась компенсувати позивачу грошову суму за отриману в дар частину будинку. Саме вказані обставини мали істотне значення для укладення договору дарування та вплинули на волевиявлення позивача. Позаяк інших обставин, які б передували укладенню спірного правочину не існувало та не могло існувати, оскільки між сторонами шлюб вже розірвано, сторони разом не проживають, не ведуть спільне господарство та не пов`язані спільним побутом. Зазначене вказує саме на те, що дії позивача із укладення договору дарування пов`язані виключно із обіцянкою відповідача виконати певні умови та вчинити певні дії. 11.02.2022 року між позивачем та відповідачем був укладений договір дарування 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Іваницьким О.Ю., зареєстрований в реєстрі за №97. Разом з тим на сьогоднішній день, відповідач не виконала вимоги, які слугували укладенню спірного договору дарування, а саме: не відкликала виконавчий лист та не компенсувала позивачу частину вартості спірного нерухомого майна. Позивач вважає, що оспорюваний договір був укладений шляхом зловживання його довірою та обману зі сторони відповідача, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним.

Стислий виклад позиції відповідача

Відповідач скористалась своїм правом відповідно до ст.178 ЦПК України та на адресу суду надіслала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позов є необгрунтованим, а тому не підлягає задоволенню. Все, що зазначено у позові не відповідає дійсності, тому що договір дарування від 11.02.2022 року посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Іваницьким О.Ю., зареєстрований в реєстрі за №97 був укладений за вільним волевиявленням учасників правочину та відповідав внутрішній волі сторін (ч.3 ст.203 ЦК України). Ніяких умов та вимог укладання цього договору не існувало, про що свідчить сам договір дарування. Крім того, ніяких умов не існувало перед підписанням цього договорі відповідач вперше чує про існування таких умов, як відмова від аліментів та компенсацію. Взагалі, не існувало ніяких умов. Згідно п.8 даного договору дарувальник та обдарована, до підписання цього договору прочитали його текст та стверджують, що однаково розуміють значення і умов цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не носить характеру фіктивного та удаваного правочину щ що підтверджують своїми підписами на цьому договорі. Згідно п.10 даного договору сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Отже, п.8 та п.10 даного договору повністю спростовує правову позицію позивача. Таким чином, доводи, висловлені позивачем у своєму позові є голослівними, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Рух справи у суді

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.02.2022 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.04.2022 року за клопотанням представника позивача адвоката від приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Іваницького О.Ю. витребувана належним чином завірена копія нотаріальної справи щодо посвідчення договору дарування Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 11.02.2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.08.2022 року підготовче провадження по цивільній справі закрито та справа призначена до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини які зазначені в позові та просили задовольнити.

Відповідач та представник у судове засідання не зявились, але надали заяву про розгляд справи у їх відсутність, позов не визнають, заперчують проти його задоволення та просили відмовити.

Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи ті інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положеннями ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.Вислухавни позивач та його представника, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Судом встановлено, що 11.02.2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: літ.«А» - житловий будинок, загальною площею - 58,1 кв.м., житловою площею - 37,3 кв.м.; літ.«Б» - літня кухня; літ.«В» - гараж-літня; літ.«Г» - комора; сараї - літ.«Д», «Ж», «З»; літ.«Є» - вбиральня; №1,2,4,5 споруди, який посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Іваницьким О.Ю., зареєстрований в реєстрі за №97.

Згідно договору, ОСОБА_1 «дарувальник» безоплатно передав у власність ОСОБА_2 «обдарована» належну йому на праві власності Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: літ.«А» - житловий будинок, загальною площею - 58,1 кв.м., житловою площею - 37,3 кв.м.; літ.«Б» - літня кухня; літ.«В» - гараж-літня; літ.«Г» - комора; сараї - літ.«Д», «Ж», «З»; літ.«Є» - вбиральня; №1,2,4,5 споруди.

Відповідно до п.8 даного договору дарувальник та обдарована, до підписання цього договору прочитали його текст та стверджують, що однаково розуміють значення і умов цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, що підтверджують своїми підписами на цьому договорі.

У п.10 даного договору дарувальник та обдарована розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Згідно з положеннями ч.ч.1, 3 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як одна із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 ЦК України.

Відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України)

За нормою ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

У відповідності до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.

За нормою ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з положеннями ч.ч.1-3, 5 і 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст.204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач, звертаючись з вимогою про визнання недійсним договору дарування, посилається на те, що договір дарування належної позивачу на праві приватної власності частини нерухомого майна був укладений з метою подальшого припинення стягнення з позивача аліментів та виплати грошей в якості компенсації за вартість придбаної частини нерухомого майна. Саме вказані обставини мали істотне значення для укладення договору дарування та вплинули на волевиявлення позивача. Разом з тим на теперішній час, відповідач не виконала вимоги, які слугували укладенню спірного договору дарування, а саме: не відкликала виконавчий лист та не компенсувала позивачу частину вартості спірного нерухомого майна. Позивач вважає, що оспорюваний договір був укладений шляхом зловживання його довірою та обману зі сторони відповідача, у зв`язку з чим вважає, що такий договір дарування підлягає визнанню недійсним.

Як роз`яснено у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до положень ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення ст.230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суд критично ставиться до наведених стороною позивача обґрунтувань щодо вчинення відповідачем обману відносно нього. При цьому, оспорюваний договір дарування також не містить жодних застережень щодо такого роду зобов`язань з боку обдарованої.

При цьому, судом враховуються положення п.п.8, 10 договору, у якому сторони, зокрема ОСОБА_1 як «дарувальник» чітко визначили про те, що підписання цього договору прочитали його текст та стверджують, що однаково розуміють значення і умов цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, що підтверджують своїми підписами на цьому договорі, а також розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Положеннями ст.717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом ст.ст.203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За нормою ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним із підстав передбачених ст.230 ЦК України, позивач в силу положення ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язаний був довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом України у Постанові від 08.04.2019 року у справі № 182/3398/16-ц, яка в силу Закону є обов`язковою до застосування у цій справі, оскільки мають місце аналогічні по своїй суті фактичні обставини справи та відповідно правовідносини.

Позивачем не доведено обставин навмисного введення його відповідачем в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Обставини, викладені позивачем не можуть бути підставою для визнання договору дарування недійсним внаслідок обману.

Із оспорюваного договору убачається, що при його укладенні сторони попередньо були ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлювали природу правочину та значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, зміст договору відомий та підписаний сторонами, як і свідчення про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору.

Окремо слід звернути увагу на те, що сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту.

Відповідно достатті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК Українивизначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності достатті 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши надані докази, суд доходить висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти, які б свідчили, що договір дарування від 11.02.2022 року був укладений шляхом обману, а також, що укладення спірного договору не відповідало його внутрішній волі, тому позов є безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення.

Висновки за результатами розгляду справи

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимогам процесуального закону позивачем не надано суду достатніх та достовірних доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність договору, суд доходить висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, у суду відсутні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача судових витрат у порядку ст.141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.202-211, 215, 230, 234, 717, ст.ст.4, 5, 10, 12, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Заверюха В.О.