Ухвала

03 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 180/1839/21

провадження № 61-9472ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Марганець в особі Марганецької міської ради Дніпропетровської області, третя особа - Виконавчий комітет Марганецької міської ради Дніпропетровської області, про визнання права власності в порядку набувальної давності,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіальної громади м. Марганець в особі Марганецької міської ради Дніпропетровської області, третя особа - Виконавчий комітет Марганецької міської ради Дніпропетровської області, про визнання права власності в порядку набувальної давності.

В обґрунтування позову зазначав, що в 1988 році після землетрусу з селища Джанфіда Вірменської РСР переїхав на постійне місце проживання в м. Марганець Дніпропетровської області. ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Марганець переїхали і всі члени його родини: жінка - ОСОБА_2 і неповнолітні діти: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 . З того часу вони всі постійно мешкають в Україні у м. Марганець Дніпропетровської області. Він є громадянином України. З 1998 року і до теперішнього часу вони мешкають в будинку АДРЕСА_1 .

Зазначав, що вказаний будинок раніше належав ОСОБА_7 , який помер у 1980 році. Після смерті ОСОБА_7 у будинку до них ніхто не мешкав і будинок ніхто не прийняв у спадщину, тому він з родиною вселилися в цей будинок, здійснили ремонт і постійно мешкають у ньому. Іншого житла у них немає.

Факт проживання у цьому будинку з 1998 року до теперішнього часу можуть підтвердити сусіди. Крім того, факт проживання у цьому будинку підтверджується: актом мешканців кварталу, договором про надання послуг з водопостачання, актом перевірки димових каналів, рахунками та квитанціями про сплату за послуги водопостачання, електропостачання.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку набувальної давності.

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на будинок АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2022 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Оскільки позивач добросовісно заволодів будинком АДРЕСА_1 , який належить відповідачу, відкрито, безперервно володіє цим будинком протягом більш як 15 років, що підтверджується належними та допустимими доказами, місцевий суд дійшов висновку про задоволення позову, так як позивач набув право власності на цей будинок у порядку набувальної давності.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2022 року апеляційну скаргу Виконавчого комітету Марганецької міської ради Дніпропетровської області задоволено. Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 заволодів чужим майном, яке йому не належало, що виключає добросовісне заволодіння майном та можливість його набуття за набувальною давністю.

10 серпня 2022 року ОСОБА_1 вперше звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2022 року у вказаній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 17 серпня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 повернуто заявнику з підстав, передбачених пунктом 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України (у касаційній скарзі не викладені передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку).

26 вересня 2022 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2022 року.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах.

Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду (абзац 2 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.

Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини четвертої статті 389 ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судового рішення.

Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Марганець в особі Марганецької міської ради Дніпропетровської області, третя особа - Виконавчий комітет Марганецької міської ради Дніпропетровської області, про визнання права власності в порядку набувальної давності повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак