Ухвала

30 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 359/10317/20

провадження № 61-9427ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду

від 14 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Київської обласної прокуратури, Державного бюро розслідувань, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулися до суду

з позовом до держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Київської обласної прокуратури, Державного бюро розслідувань, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

про стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 22 грудня 2011 року суддя Бориспільського міськрайонного суду Київської області Журавський В. В. постановив ухвалу про арешт нерухомого майна: будинку АДРЕСА_1 , що належить

ОСОБА_1 , та квартири АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 .

Підставою постановлення ухвали було начебто забезпечення позову

у справі № 2-2534/11 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Стрім авто» (далі - ТОВ «Стрім-авто») до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу. Ця ухвала про арешт майна є завідомо неправосудною, оскільки була видана без проведення судового засідання і до Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР) не надсилалася, факт видачі ухвали суддя приховав, у судовому засіданні про неї не повідомив, на їхню адресу ухвала також не надсилалася. Підстави арешту майна в ухвалі сфальсифіковані, і суддя не перевірив, кому належить майно. 27 січня 2012 року заявники подали апеляційну скаргу на вказану ухвалу, проте вона не була розглянута. Апеляційний суд за 5 місяців не зареєстрував апеляційну скаргу і не призначив дату розгляду.

02 липня 2012 року суддя Журавський В. В. вирішив зняти арешт з їхнього майна, зняття арешту знову відбулося без судового засідання, і про результати розгляду їх ніхто не повідомив, вони дізналися про це через декілька місяців, коли знайомилися з матеріалами справи. Суддя Журавський В. В. так і не визнав, що він арештовував майно осіб, які не були учасниками справи.

13 січня 2012 року суддя Журавський В. В. виніс завідомо неправосудне рішення у справі № 2-2534/11, яким визнав договір купівлі-продажу недійсним, розірвав його і стягнув кошти з ОСОБА_1 у розмірі

650 000 грн (що в еквіваленті станом на дату ухвалення рішення становить 80 000 доларів США), а також приписав позивачу ОСОБА_1 слова, які він ніколи не казав в судовому засіданні, а саме про відсутність наміру виконувати договір.

Також позивачі вказували, що секретар не видавала рішення суду довгий час, і видала рішення тільки за одну годину до спливу строку на подачу апеляційної скарги. Рішення було скасоване апеляційним судом, але лише після того, як помічника судді того суду було спіймано на хабарі за забезпечення рішення у справі перед самим розглядом апеляційної скарги. Розгляд справи і текст рішення був дуже поверхневим, а питання скасування арешту так ніколи і не було розглянуте, рішення судді Журавського В. В. спочатку було у ЄДРСР, звідки зникло після скасування його апеляційним судом.

Не дивлячись на те, що рішення було скасоване апеляційним судом, підставами скасування суд вказав формальний привід виходу за межі позовних вимог. Позивачі неодноразово звертали увагу державних органів, що в даному випадку мав місце корупційний вплив на суддів Бориспільського суду і Апеляційного суду Київської області і фальсифікація розгляду справи, одного скасування рішення суду їм недостатньо для усунення наслідків даних подій. Протягом восьми років вони зверталися до державних органів з заявами, але порушення їхніх прав ніколи не були перевірені та визнані, справедливої компенсації, як того вимагає порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, держава Україна їм не запропонувала.

Незаконна бездіяльність держави щодо перевірки обставин випадку включала бездіяльність Вищої кваліфікаційної комісії суддів, Вищої ради правосуддя, які відмовились відкривати дисциплінарну справу відносно судді ОСОБА_3 , Державного бюро розслідувань, яке відмовилось порушувати кримінальну справу проти судді Журавського В. В., а відповідь Бориспільської прокуратури, яку уповноважено Київською обласною прокуратурою перевірити інформацію за їх заявою та надати відповідь, вони не отримали до цього часу.

Незважаючи на те, що позивачам був доступний такий вид захисту, як оскарження у слідчого судді бездіяльності Державного бюро розслідувань щодо не відкриття кримінальної справи, вони не вважають такий вид захисту ефективним із попереднього власного досвіду.

Вказували, що порушення з боку держави спричинили їм глибокі і тривалі душевні страждання, від наслідків цих порушень вони страждають до цього часу. ОСОБА_1 був змушений залишити роботу за кордоном, щоб захистити свої права. Накладення арешту на майно ОСОБА_2

є грубим і зухвалим порушенням законодавства і Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Її майно було арештовано суддею виключно з метою створення тиску на ОСОБА_1 з боку кримінальних елементів. Всі шість місяців, поки тривав незаконний арешт, позивачі перебували в стані постійного стресу. Позивачі зверталися з апеляційними скаргами на ухвалу про арешт і рішення судді

Журавського В. В., зверталися зі скаргами до правоохоронних органів, Вищою кваліфікаційної комісії суддів, Вищої ради правосуддя, їхні звернення тривали протягом восьми років, але не завершилися навіть перевіркою фактів.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ,

з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просили суд солідарно стягнути з держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Київської обласної прокуратури, Державного бюро розслідувань, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на їх користь моральну шкоду в розмірі 300 000 грн кожному за порушення конвенційних зобов`язань, зокрема, статей 1, 6 Першого протоколу Конвенції, що виявилося у протиправному арешті їхнього майна, винесенні сфальсифікованого судового рішення у справі № 2-2534/11, протиправній бездіяльності щодо не розгляду апеляційної скарги про арешт майна, протиправної бездіяльності щодо не розслідування обставин випадку протягом тривалого часу.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області

від 10 січня 2022 року (у складі судді Муранової-Лесів І. В.) у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_4 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року

(у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.) рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2022 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами факт протиправної бездіяльності, протиправних дій та рішень відповідачів, факт заподіяння та розмір визначеної ними моральної шкоди, наявність причинного зв`язку між такими діями, бездіяльністю, рішеннями та тими душевними стражданнями, які, за твердженням позивачів, вони зазнали.

20 вересня 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року, в якій заявники просять скасувати постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року

у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала,

що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду

на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень

resjudicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у цій справі є стягнення моральної шкоди за порушення конвенційних зобов`язань. При цьому позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивачі її визначили у грошовому вимірі. Тобто ціна позову у загальному розмірі становить 600 000 грн (300 000 грн + 300 000 грн, яка станом на 01 січня 2022 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481 грн х 250 = 620 250 грн).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином

(рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Отже, зазначена справа на підставі вимог закону відноситься до малозначних і окремого визнання її такою не потребує.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню,

у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Київського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Київської обласної прокуратури, Державного бюро розслідувань, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про стягнення моральної шкоди, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особам, які подали касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк