Номер провадження: 22-ц/813/2046/22
Справа № 491/694/20
Головуючий у першій інстанції Желясков О. О.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Цюри Т.В.,

суддів Сегеди С.М., Таваркіладзе О.М.,

За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 01 грудня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

13 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Ананьївського районного суду Одеської області з позовом до Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та визнання права власності (а.с.3-5).

01 грудня 2020 року рішенням Ананьївського районного суду Одеської області взадоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та визнання права власності, - відмовлено в повному обсязі (а.с.51-54).

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 01.12.2020 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.52-59).

04 січня 2021 року Одеським апеляційним судом отримано письмові пояснення до апеляційної скарги від ОСОБА_3 . У поданих поясненнях апелянт наголошує на тому, що Ананьївська районна державна адміністрація Одеської області як відповідач не тільки не заперечує та не ставить під сумнів видачу сертифікату апелянту, однак, як вважає апелянт, сама підтверджує наявність всіх рішень та відповідного сертифікату до якого неможливо внести відомості через зміни в законодавстві (а.с.74-76).

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 15 вересня 2022 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками, наявними в матеріалах справи.

15 вересня 2022 року Одеським апеляційним судом отримано заяву ОСОБА_1 про розгляд справи без присутності сторони. У поданій заяві апелянт просить суд розглянути справу без ОСОБА_3 та його представника та апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять будь-яких належних та достовірних доказів, які б давали змогу беззаперечно стверджувати, що позивач у справі є тією особою, яка отримала сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0186099 і має право на зазначену земельну частку, а тому прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, вважає висновок суду першої інстанції вірним з огляду на наступне.

Так. як вбачається з матеріалів справи, обґрунтовуючи звернення із позовною заявою, позивач зазначав, що ОСОБА_1 є власником сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0186099 площею 5,54 в умовних кадастрових гектарах. 06 квітня 2020 року листом за №532/101-20 Відділ у Ананьївському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області повідомив, що згідно Книг реєстрації сертифікатів на земельну ділянку ОСОБА_4 , 22 серпня 1996 року за №99 Ананьївською районною державною адміністрацією Одеської області був виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0186099 площею 5,54 в умовних кадастрових гектарах на підставі рішення Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області №245 від 06 серпня 1996 року, який перебував в колективній власності КСП «України» та розташований на території Коханівської сільської ради Ананьївського району Одеської області.

Проте, як зазначено в позовній заяві, відповідно до паспорту громадянина України прізвище заявника « ОСОБА_5 », а відповідно до сертифікату « ОСОБА_6 ». Також, позивач по справі зазначає, що загубив свій сертифікат.

В позовній заяві зазначено, що відповідно до публікації в газеті «Вісті Ананьївщини» від 26 лютого 2020 року «загублений сертифікат на право власності на земельну ділянку (серія ОД № 0186099), виданий 22 серпня 1996року на ім`я ОСОБА_4 , вважати втраченим».

Позивач наголошував, що 12 серпня 2020 року листом №01-23/1351 Ананьївської районної державної адміністрації йому було повідомлено, що внести зміни до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0186099 від 22 серпня 1996 року немає можливості у зв`язку з змінами в чинному законодавстві. Крім того, видати дублікат сертифікату також неможливо.

Як повідомляє позивач у позовній заяві, в той же час, під час видачі сертифікату була допущена помилка в його прізвищі, а саме замість вірного « ОСОБА_5 » вказано невірне « ОСОБА_6 ».

В апеляційній скарзі апелянт також наголошує на тому, що відповідачем не спростовано доказів відсутності відповідного права у позивача, а навпаки, листом від 12.08.2020 року підтверджено наявність такого права. Також, апелянт вказує, що наявність сертифікату вже підтверджує те, що особа була членом КСП «України» та їй виданий відповідний сертифікат, а також, у разі якщо таке право оскаржується або не визнається тільки тоді було б актуальне питання чи була особа членом КСП або ні.

Колегія суддів, відхиляючи вказані доводи апеляційної скарги, звертає увагу на таке.

Згідно статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Також, зазначеною статтею Конституції України визначено, що кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Зазначене відповідає положенням частини 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, прийнятої 4 листопада 1950 року у місті Рим, якою визначено, що Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Зі змісту наведених норм вбачається, що право власності, в тому числі на землю, є гарантованим та охоронюваним державою правом кожного громадянина України.

Згідно частини 1 статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Частиною 4 статті 12 ЦК України визначено, що особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Згідно частини 1 статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Частиною 1 статті 182 ЦК України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно частини 1 статті 25 Земельного кодексу України при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю).

Частиною 5 статті 25 ЗК України визначено, що особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості).

З метою реалізації зазначеного права на землю 8 серпня 1995 року Президентом України було видано Указ №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі Указ №720/95).

Пунктом 2 Указу №720/95 визначено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Зміст зазначеної норми відповідає положенням ч.1 ст.25 ЗК України.

З матеріалів справи вбачається, що земельна частка (пай) право на яку просить визнати за ним позивач є частиною земель колективної власності колишнього КСП «Україна».

Апеляційний суд наголошує, що оформлення права власності на земельну ділянку особою, яка має право на земельну частку (пай), перш за все, передбачає наявність у такої особи документу, що підтверджує відповідне право на зазначену частку (пай).

У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 181/257/19 Верховний Суд зауважив на 3-ох умовах набуття особою права на земельний пай, а саме:

1. членство у КСП на час паювання;

2. включення до списку, доданого до державного акта на право колективної власності на землю;

3. одержання КСП цього акта.

З матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_3 будь-коли був членом КСП «Україна», а отже мав право на отримання земельної частки при розпаюванні земель зазначеного КСП «Україна».

Також, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо того, що позивачем не надано суду і доказів існування рішення Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області № 245 від 06 серпня 1996 року та того факту, що він був включений до складу пайовиків КСП «Україна».

Апеляційний суд звертає увагу на те, що єдиним документом, який підтверджує існування сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0186099, який виданий Ананьївською районною державною адміністрацією Одеської області на підставі рішення Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області № 245 від 06 серпня 1996 року та 22 серпня 1996 року є лист Відділу в Ананьївському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 6 квітня 2020 року №532/101-20 (а.с.8).

Проте, зазначений документ містить зазначення прізвища володільця сертифікату як « ОСОБА_6 ».

При цьому, лист Відділу в Ананьївському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 6 квітня 2020 року №532/101-20 (а.с.8) не містить будь-яких відомостей окрім прізвища, ім`я та по батькові володільця сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0186099.

Апелянтом було надано до суду апеляційної інстанції копію листа №01-23/1898 від 08.12.2020 року Ананьївської районної державної адміністаріції Одеської області. До наданого листа також додано копії розпоряджень від 06 серпня 1996 року та додатку №1 до вказаного розпорядження.

Із наданих апелянтом відомостей вбачається розмір земельної частки/паю в умовних кадастрових гектарах, що виділено КСП «Україна». Будь-яких інших відомостей, зокрема, щодо осіб яким було розпайовано частки, надані відомості не містять. Окремо апелянтом їх подано не було.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність відомостей щодо включення ОСОБА_3 до складу пайовиків КСП «Україна».

Крім того, матеріали справи будь-яких відомостей та доказів, які б давали суду змогу однозначно стверджувати, що позивач у справі ОСОБА_1 є саме тією особою, якій видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0186099 ОСОБА_4 , не містять.

Згідно частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Тому, апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги ОСОБА_3 .

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 01 грудня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та визнання права власності залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 26 вересня 2022 року.

Головуючий суддя Цюра Т.В.

Судді: Сегеда С.М.

Таваркіладзе О.М.