КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №754/4967/2020 Головуючий у І інстанції - Бабко В.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/4299/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, -

встановив:

У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, мотивуючи свої вимоги тим, що в період з 23 грудня 1999 року по 2018 рік сторони перебували в шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 .

За час перебування в зареєстрованому шлюбі сторонами набуто в спільну сумісну власність двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , орієнтованою ринковою вартістю 1600000 грн.

Після розірвання шлюбу, сторони проживали в спірній квартирі, однак в серпні 2019 року відповідачка змінила замки від вхідних дверей та почала чинити позивачу перешкоди.

Але спірна квартира придбана за спільні кошти сторін, під час спільного проживання і перебуванні у зареєстрованому шлюбі, квартира була зареєстрована на ім`я відповідачки.

Просив, визнати двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року, позов задоволено.

Визнано двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 8840 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані з розглядом справи на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалася на те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 25 квітня 2003 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т.М. та зареєстровано в реєстрі за №539.

Згідно з п. 2.1 зазначеного договору вартість продажу квартири складає 122590 грн.

Також, у п.2.3. Договору вказано «Покупець сплатив продавцю зазначену в п. 2.1 цього договору суму до підписання і нотаріального посвідчення цього договору».

Позивач не має документів, які підтверджують факт придбання квартири та право власності на спірну квартиру, оскільки не має жодного відношення до її придбання.

Вказана квартира була придбана не за спільні кошти подружжя, а за особисті кошти відповідача, які вона отримала від продажу речей, що перебували в її власності до шлюбу з позивачем.

24 квітня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу.

Згідно умов пункту 1 даного договору, продавець продає, а покупець купує наступні речі: ікона Покрови Пресвятої Богородиці (полотно, олія 40х23см) автор невідомий, час і місце створення - невідомі, приблизно ХІХ ст. за 20000грн; ікона Божої Матері (полотно олія, 45х31м) автор - невідомий, час і місце створення невідомі, приблизно ХVІІІ ст. за 25000грн; ікона святого Миколая Чудотворця (полотно, олія, 53х23см) автор - невідомий, час і місце створення невідомі, приблизно ХVІІІ ст. за 25000грн, годинник Брейтліг Кросвінд ремінь сталевий за 53000грн.

На загальну вартість 123000 грн.

Окрім того, відповідно до п.2 вказаного договору одночасно з підписанням даного договору Продавець передав у право власності покупцю речі, зазначені в пункті, а покупець передав продавцю оплату за них в готівці в сумі 123000 грн.

Таким чином, саме вказані грошові кошти були витрачені на придбання вказаної квартири.

Вказані речі були особистою приватною власністю відповідача та були набуті нею під час перебування в попередньому шлюбі з громадянином ОСОБА_5 .

Зазначає також, що недоведеними є посилання позивача на те, що він разом із відповідачем протягом чотирьох років накопичували кошти на придбання квартири.

Просила скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, обґрунтовуючи його тим, що відповідач ОСОБА_1 не зверталась до суду із позовною вимогою про визнання майна - спірної квартири особистою приватною власністю, не надала належних та достовірних доказів придбання вказаної квартири за особисті кошти, навпаки, надавала докази - письмові документи та забезпечила свідків, які надали покази на підтвердження факту, що вказані кошти не належали їй особисто.

Також, відповідач не надала доказів особистої власності сина на грошові кошти, за які було придбано спірну квартиру.

Вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, оскільки жодне з обґрунтувань не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, жодна з обставин, на яку апелянт посилається як на підставу своїх вимог, не підтверджена належними доказами.

Просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 грудня 1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданого Могилів-Подільським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Вінницької області, актовий запис №293.

Від шлюбу сторони не мають дітей.

25 квітня 2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т.М., зареєстровано в реєстрі за №539.

Відповідно до пункту 1.1 договору купівлі-продажу квартири від 25 квітня 2003 року, продавець продав, а покупець купив квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею згідно договору купівлі-продажу - 50,68 кв.м, а згідно довідки характеристики - 55,60 кв.м., що складається з двох житлових кімнат, житловою площею 29.80 кв.м.

У пункті 1.1 договору купівлі-продажу квартири від 25 квітня 2003 року, визначено, що за домовленістю сторін, зазначена квартира продається по ціні 122590 грн.

07 серпня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , видане Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №285.

Судом установлено та не заперечувалось учасниками справи, що позивач ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_1 після розірвання шлюбу в 2018 році продовжували проживати в спільній квартирі АДРЕСА_1 , однак в серпні 2019 року відповідачка ОСОБА_1 змінила замки в квартирі та стали існувати перешкоди щодо проживання в спільній квартирі у позивача ОСОБА_2 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що за час перебування сторонами у зареєстрованому шлюбі, як позивач так і відповідачка працювали, отримували доходи, кожен з них докладав різних зусиль для збільшення сімейного доходу, але всі дії та праця були направлені на одну мету задля поліпшення житлових умов проживання однією сім`єю, що і було зроблено придбанням квартири АДРЕСА_1 .

Оскільки спірна квартира була набута сторонами за час шлюбу в інтересах сім`ї і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, вона підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні.

При цьому, суд першої інстанції критично поставився до наданого відповідачем договору купівлі-продажу речей від 24 квітня 2003 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , написаного власноручно останньою, оскільки судом було встановлено, що відсутній будь-який договір щодо надання старовинних речей у власність ОСОБА_1 .

Отримання речей зазначених у вищезазначеному договорі та їх продаж відбувався під час перебування позивача та відповідачки у зареєстрованому шлюбі, а зміст договору не зазначав, що кошти від продажу є особистими ОСОБА_1 та направлені саме на покупку спірної квартири.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що кошти отримані відповідачкою за продаж речей, зазначених в договорі купівлі-продажу від 24 квітня 2003 року, були витрачені саме на спірну квартиру.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

За загальним правилом статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя та яке використане саме в інтересах сім`ї.

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч.2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання.

Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.

В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків.

При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.

При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо.

Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Зокрема відповідно ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Разом з тим, відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували те, що кошти отримані відповідачкою за продаж речей, зазначених в договорі купівлі-продажу від 24 квітня 2003 року, були витрачені на спірну квартиру, а відтак вона не може вважатися особистою приватною власністю ОСОБА_1 та підлягає поділу з урахуванням рівності часток сторін, як майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Викладені в апеляційній скарзі доводи, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Вірним є і висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідачки на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що 14 липня 2019 року між ОСОБА_2 та адвокатом Горбовим В.А. укладено договір про надання адвокатських послуг (правничої допомоги у цивільній справі).

26 квітня 2020 року між ОСОБА_2 та адвокатом Горбовим В.А. укладено додаткову угоду №2 до договору про надання адвокатських послуг (правничої допомоги у цивільній справі), відповідно до умов якого замовник зобов`язується виплатити виконавцю винагороду (гонорар) в розмірі 35530 грн.

На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано квитанцію до прибуткового касового ордеру №б/н від 26 квітня 2021 року на суму 35530 грн.

Разом з тим, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення по справі прийшов до висновку, що витрати в розмірі 35530 грн не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також те, що їх стягнення з відповідача може становити надмірний тягар, що суперечить принципу розподілу таких витрат, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Більш того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не навела жодного доводу, стосовно незгоди з рішенням суду першої інстанції в цій частині.

Також погодився з визначеним судом розміром витрат на правову допомогу і ОСОБА_2 не оскарживши рішення в цій частині до суду апеляційної інстанції.

З урахуванням вищезазначеного, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року підлягає залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 27 вересня 2022 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба