ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Максюти Ж.І.

суддів Свистунової О.В., Пищиди М.М.

за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк адвоката Коцюби Олексія Вікторовича

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2022 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства ПриватБанк, третя особа Первинна профспілкова організація співробітників Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

21.10.2021р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовними вимогами до АТ КБ «ПриватБанк» (третя особа: Первинна профспілкова організація співробітників АТ КБ «ПриватБанк») про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позов подано представником позивача адвокатом Бондарєм Є.І. (діє за ордером від 12.10.2021р. - а.с. № 84 т. № 1).

В обґрунтування позовних вимог в уточненій редакції від 08.11.2021р. (а.с. № 95-100 т. № 1) позивач посилався на те, що він працював в АТ КБ «ПриватБанк» взагалі з 2004р., а з 2020р. на посаді Заступника директора Департаменту економічної безпеки Головного офісу. 13.09.2021р. в 12:00 з невідомих причин йому було заблоковано усі доступи для виконання трудових функцій, а саме: програмні комплекси банку (ПриватДок, Промінь та інш.), аккаунту електронної пошти та мобільного додатку Табелювання та взагалі можливості табелюватися. Ніхто з керівництва банку або інших працівників ніяких пояснень йому з цього приводу не надав. 14.09.2021р. позивач хотів дістатись до свого робочого місця, але охорона банку не впустила його, повідомивши, що доступ до приміщення йому заблокований. Цього ж дня позивач звернувся з письмовим запитом до Голови правління Банку з проханням надати роз`яснення, на підставі чого йому заблокована можливість виконувати свої посадові обов`язки. Жодної відповіді станом на дату подачі позову він так і не отримав. 15.09.2021р. від своїх колег позивачу стало відомо, що його було звільнено з банку з 13.09.2021р. у зв`язку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

По тексту позову ОСОБА_1 зазначає, що 01.10.2021р. йому видали трудову книжку із записом: «Звільнений за скороченням штату, п. 1 ст. 40 КЗпП України», підстава Наказ № Э.DN-УВ-2021-7296181-п від 09.09.2021р. Але сам наказ надано не було. Позивач вказував, що під час роботи в АТ КБ «ПриватБанк» персональне попередження про зміни в організації виробництва і праці та наступне можливе вивільнення працівників № 20.1.0.0.0/7-122990 від 06.07.2021р. або будь-які інші попередження не отримував та не ознайомлювався з ними.

Позивач вважає, що таке звільнення є незаконним тому, що наказ про зміни в організації праці не мав на меті реального скорочення посад. Також АТ КБ «ПриватБанк» фактично не виконав вимоги п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, тому що на вакантні посади, які начеб-то були запропоновані позивачу, перейти фактично було неможливо, адже для цього потрібно було брати участь у конкурсі на ці посади на загальних умовах разом із зовнішніми кандидатами, які не працюють в банку.

Крім того, ОСОБА_1 згідно ст. 42 КЗпП України має переважне право на залишення на роботі, оскільки є батьком багатодітної сім`ї та має на утриманні трьох дітей, два з яких малолітні, а один неповнолітній, в його сім`ї немає інших працівників з самостійним заробітком, дружина не працює і він є єдиним, хто заробляє. Крім того, він має тривалий безперервний стаж роботи в ПриватБанку (понад 17 років), навчається у вищому учбовому закладі без відриву від виробництва, а саме на 2 курсі Дніпровської академії неперервної освіти за спеціальністю «психологія», заочна форма навчання. Також ОСОБА_1 є членом Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк», а тому його звільнення без погодження з профспілкою є порушенням ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». У зв`язку із чим, позивач просив скасувати наказ № Э.DN-УВ-2021-7296181-п від 09.09.2021р. про звільнення ОСОБА_1 , поновити його на роботі в АТ КБ «ПриватБанк», а також стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (третя особа: Первинна профспілкова організація співробітників Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк») про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Наказ № Э.DN-УВ-2021-7296181-п від 09.09.2021р. Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про звільнення ОСОБА_1 - скасовано.

Поновлено ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на роботі в Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк» ().

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 434 615 грн. 71коп.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на роботі в Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк» () допущено до негайного виконання.

Рішення суду в частині стягнення з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середньої заробітної плати за один місяць у розмірі 90 720 грн. 685 коп. допущено до негайного виконання.

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) судові витрати по справі по оплаті судового збору у розмірі 908грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (ЄДРПОУ: 14360570) на користь держави судові витрати по справі по оплаті судового збору у розмірі 1 816грн.

В апеляційній скарзі представник Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відмова працівника від підписання персональних попереджень та копій наказів про ознайомлення не є підставою вважати, що з боку роботодавця не було вчинено дій по ознайомленню працівника зі скороченням посади, наступним можливим вивільненням та переліками вакантних посад. Також апелянт зазначає, що з боку АТ КБ «ПриватБанк» у передбачений законом порядок було направлено і подання профспілковій організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк» про звільнення позивача, але профспілковою організацією співробітників АТ КБ «ПриватБанк» станом на дату звільнення не було надано відповіді.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони по справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа та смс.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_1 звільнено з 13.09.2021р. з посади Заступника директора Департаменту економічної безпеки Головного офісу на підставі наказу № Э.DN-УВ-2021-7296181-п від 09.09.2021р., підстава звільнення п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с. № 107-108 т. № 1, а.с. № 66-67 т. № 2).

Обставини, що позивача не було ознайомлено в автоматизованій системі документообігу «ПриватДок» в повному обсязі з повідомленням № Е.28.0.0.0/3-6934089 від 07.06.2021р. про зміни в організації виробництва і праці та про можливе вивільнення працівників (а.с.№ 22зв. т. № 2), підтверджується заявою ОСОБА_1 про порушення трудових прав від 10.06.2021р. (а.с. № 75-76 т. № 2).

У відзиві на позов представник відповідача посилається на вказаний документ та не заперечує проти його змісту, отже суд вважає, що обставини, викладені в заяві ОСОБА_1 від 10.06.2021р., не заперечуються сторонами (а.с. № 75-76 т. № 2).

У вищенаведеній заяві позивач вказав, що не мав змоги відкрити посилання на накази №Е. 17.U.0.0/4-6802287 від 30.04.2021р. та № E. 17.U.0.0/4-6861362 від 18.05.2021р. та список вакантних посад. Також із заяви вбачається, що позивач не мав можливості перевірити КЕП на повідомленні № Е.28.0.0.0/3-6934089 від 07.06.2021р. У цій заяві від 10.06.2021р. (а.с. № 75-76 т. № 2) позивач також просив надати йому доступи в автоматизованій системі «Приватдок» до цих документів, а актуальний список вакантних посад надати в письмовому або надрукованому вигляді, посвідчений належним чином.

Представник відповідача зазначає, що 13.07.2021р. ОСОБА_1 банком було надано персональне попередження про зміни в організації виробництва і праці та наступне можливе вивільнення № Е.20.1.0.0/7-122990 від 06.07.2021р. (а.с. № 95, 95зв. т. № 2), але позивач відмовився поставити свій підпис про ознайомлення з ним (а.с. № 29 т. № 2).

Акт від 13.07.2021р. суд вважає не достовірним доказом у розумінні ст.79 ЦПК України, отже не приймає його, як доказ з огляду на те, що акт не містить осіб, що його склали, не зазначено місце його складення, а також відповідачем не надано суду доказів повноважень того, чи мають право відповідно до своїх службових обов`язків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , підписувати такий акт та чи дійсно ці особи є співробітниками АТ КБ «ПриватБанк».

Отже суд вважає не доведеним факт ознайомлення позивача 13.07.2021р. із персональним попередженням про зміни в організації виробництва і правці та наступне можливе вивільнення № Е.20.1.0.0/7-122990 від 06.07.2021р.

Також, представник відповідача вказує, що ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення зі списком вакантних посад станом на 30.08.2021р., який йому було направлено, про що складено акт від 08.09.2021р. (а.с. № 61 т. №2).

Акт від 08.09.2021р. суд також вважає не достовірним доказом у розумінні ст.79 ЦПК України, а отже не приймає його до уваги, оскільки він підписаний ОСОБА_5 та ОСОБА_6 07.09.2021р., тобто ще до створення цього документу.

Окрім того, зміст виписки з відповідних логів системи документообігу «ПриватДок», яка додана до акту, не зрозуміла для суду та не дає змоги визначити, які відомості вона містить. Також представником відповідача не надано суду доказів повноважень того, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 мають право підписувати такий акт, та що ці особи є співробітниками АТ КБ «ПриватБанк».

Представник відповідача посилається на акт № Е.28.0.0.0/3-6955813 від 16.09.2021р., як на доказ відмови позивача від ознайомлення із наказом про звільнення (а.с. № 73 т. № 2).

Суд вважає акт від 16.09.2021р. так само не достовірним доказом у розумінні ст.79 ЦПК України, та судом цей доказ також не приймається, оскільки він підписаний ОСОБА_8 та ОСОБА_9 15.09.2021р., тобто ще до створення цього документу.

Окрім того, зміст виписки з відповідних логів системи документообігу «ПриватДок», яка додана до акту, не зрозумілий суду та не дає змоги визначити, які відомості вона містить.

Поза увагою суду не може залишитися той факт, що розмір тексту, яким надруковані вказані логи, є занадто малим та не дає змоги його прочитати.

Також відповідачем не надано суду доказів повноважень ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , підписувати такий акт, та що ці особи є співробітниками АТ КБ «ПриватБанк».

Отже, суд вважає не доведеним факт відмови позивача від ознайомлення із наказом про звільнення.

Суд критично оцінює довідки, які долучені представником відповідача до відзиву на позов, а саме: № 20.1.0.0.0/7-211216/13259 від 16.12.2021р., № 20.1.0.0.0/7-211216/13261 від 16.12.2021р., № 20.1.0.0.0/7-211216/13258 від 16.12.2021р., № 20.1.0.0.0/7-211216/13260 від 16.12.2021р. (а.с. № 63, 64, 68, 72 т. №2), що стосуються підтвердження перевірки кваліфікованого електронного підпису на наведених вище документах, які підписані старшим фахівцем Дрожак С.В., оскільки представник відповідача не надав доказів на підтвердження повноважень цієї особи на підписання таких документів та перевірки кваліфікованого електронного підпису від імені АТ КБ «ПриватБанк».

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно із частиною четвертою статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (вивільнення працівників).

З огляду на частину першу статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці, а згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частиною третьою статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Під час розгляду трудових спорів, пов`язаних зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Згідно зі статтею 13 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1982 року № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованої Україною 04 лютого 1994 року, коли роботодавець планує припинення трудових відносин з причин економічного, технологічного, структурного або аналогічного плану, він своєчасно надає відповідним представникам працівників інформацію щодо цього питання, зокрема інформацію про причини передбачуваних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, та строк, протягом якого їх буде проведено.

Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників одна з підстав для розірвання трудового договору.

Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.

При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 201/6689/19 (провадження № 61-5965св20).

Звільнення працівника за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України вважається таким, що проведено з дотриманням норм трудового законодавства, зокрема, у тому разі, коли працівникові було запропоновано всі вакантні посади, які з`явилися на підприємстві у період строку попередження, і які існували на день звільнення працівника.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 742/532/18 (провадження № 61-3607св19), від 27 січня 2021 року у справі № 755/1588/18 (провадження № 61-8423св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 280/89/18 (провадження № 61-1953св20), від 04 серпня 2021 року у справі № 766/1527/18 (провадження № 61-19724св19), від 19 жовтня 2021 року у справі № 761/2275/18 (провадження № 61-8218/св21).

Згідно статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Критеріїв визначення кваліфікації працівника законодавством про працю не встановлено. При їх визначенні можуть використовуватись критерії, які сукупно характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи, наявність дисциплінарних стягнень чи заохочень тощо.

Тому, при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених зокрема у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості, або працевлаштовується самостійно (частина третя статті 49-2 КЗпП України).

За правилами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частинами першою, другою, третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Колегія суддів приходить до висновку, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Крім того, встановивши, що відповідач не запропонував вакантні посади на підприємстві, тому не виконав покладений на нього частиною третьою статті 49-2 КЗпП України обов`язок запропонувати позивачу всі інші вакантні посади (інша робота), які були наявні на підприємстві.

Оскільки підстав для звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України не встановлено і відповідач законність звільнення не довів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав, відповідно до статті 235 КЗпП України, для поновлення позивача на роботі.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів виходить з наступних норм права та мотивів їх застосування.

Так, частина друга статті 235 КЗпП України передбачає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Отже, з огляду на положення процесуального закону та враховуючи вимоги трудового законодавства, слід дійти висновку, що суд першої інстанції поновлюючи позивача на роботі, обрахував середній заробіток за час вимушеного прогулу, визначивши період стягнення з дня звільнення по день ухвалення судового рішення про поновлення на роботі, відповідно до вимог ст.27 Закону України Про оплату праці, та за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року

При цьому, необхідно зазначити, що визначення саме такого періоду не може вважатись виходом за межі позовних вимог відповідно до положень процесуального закону, оскільки нормами трудового законодавства урегульовано, що середній заробіток повинен бути виплачений за весь час вимушеного прогулу, тобто з дня незаконного звільнення по день поновлення на роботі, який, в даному випадку, є днем ухвалення відповідного судового рішення.

Наведені в апеляційній скарзі АТ КБ ПриватБанк доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду по їх оцінці, фактично доводи апеляційної скарги повторюють обставини, якими відповідач обґрунтував свої запереченні на позов ОСОБА_1 , та які були ретельно перевірені судом першої інстанції під час розгляду справи, та ухвалення судового рішення, та обгрунтовано відхилені судом як неспроможні.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункт 1 статті 6 Конвенції (995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: О.В. Свистунова

М.М. Пищида