Номер провадження: 22-ц/813/1135/22
Справа № 522/6409/17
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах малолітньої доньки - ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 (за участі третіх осіб: Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Рощіної Ганни Іванівни) про визнання недійсним договору про поділ майна, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Домусчі Л.В. 02 липня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 в інтересах малолітньої доньки - ОСОБА_3 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, який було змінено, до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та третіх осіб про визнання недійсним договору про поділ майна, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом (т. 1 а.с. 2-6, 211-219).

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилалась на те, що вона, як матір малолітньої доньки ОСОБА_3 , має на меті захистити її житлові права, які тривалий час порушує батько дитини - ОСОБА_1 .

Так, між позивачем та ОСОБА_1 , 27 квітня 2007 року був зареєстрований шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька - ОСОБА_3 . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2016 року, шлюб було розірвано.

З 03.03.2010 року позивач, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровані та постійно мешкали в кв. АДРЕСА_1 .

Вищезазначена квартира належала матері ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 05.02.2010 року, однак була придбана для спільного проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх доньки - ОСОБА_3 , тобто, одразу після придбання вищевказаної квартири, вони стали в ній проживати, у якості членів сім`ї її власника.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла.

Після її смерті відкрилася спадщина, на належне їй майно, у тому числі й на квартиру АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями першої черги стали сини померлої: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які в рівних долях успадкували вищевказану квартиру.

Згодом, після відкриття спадщини, ОСОБА_1 відмовився від її прийняття на користь свого рідного брата - ОСОБА_4 , який став власником 1/1 частки у праві власності, відповідно до свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 82, виданого 30.01.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рощіной Г.І.

На думку позивача, здійснивши вказаний односторонній правочин, ОСОБА_1 повинен був розуміти, що ця дія може породити певні негативні наслідки, як для нього самого, так і для його родини, в тому числі, й для малолітньої доньки.

Рішенням Приморського районного суд ум. Одеси від 02 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено (т. 2 а.с. 115-121).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції змінити, вилучивши з мотивувальної частини рішення абзаци 4,5,6,7 на сторінці 5 та абзац 10 на сторінці 6. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вказані висновки суду можуть бути використані позивачем, у якості преюдиції, при вирішенні справи №522/13112/16 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користування житлом шляхом вселення.

Сторони про розгляд справи на 06 вересня 2022 року були сповіщені належним чином.

Заяв, клопотань на адресу суду від сторін по справі не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 квітня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений шлюб, від якого у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька - ОСОБА_3 , що підтверджується наданою копією свідоцтва про народження (т. 1а.с.9).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2016 року у справі № 522/4904/16-ц шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був розірваний (т. 1 а.с.10).

З довідки № 10 від 20 липня 2016 року, виданої Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «будинок Галицького», вбачається, що у кв. АДРЕСА_1 з 03.03.2010 року зареєстровано місце проживання трьох осіб: ОСОБА_1 , 1976 року народження, ОСОБА_2 , 1986 року народження, та ОСОБА_3 , 2007 року народження. (т. 1 а.с.13).

Згідно до даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14.07.2016 року - кв. АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, р.1348 від 05.02.2010 року, засвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А.(т. 1 а.с.12).

На час розгляду справи вказана квартира належала на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 30.01.2014 року та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рощіной Г.І. (т. 1а.с.12).

З матеріалів спадкової справи № 1/2012 вбачається, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчить копія відповідного свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с.98-197).

Із заявою про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_1 ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , та ОСОБА_8

30 січня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір про поділ спадкового майна, посвідчений приватним нотаріусом Рощіною Г.І., зареєстрований у реєстрі за № 77 (т. 1 а.с. 99). Зі змісту цього договору слідує, що окрім іншого спадкового майна, в розподіл увійшла і квартира, у якій проживала позивачка з донькою та відповідач - ОСОБА_1 , і вказане нерухоме майно, як і все інше нерухоме майно, яке належало на праві власності померлій ОСОБА_5 , відійшло у власність ОСОБА_4 .

З матеріалів справи вбачається, що спадкодавець проживала за адресою: АДРЕСА_2 .

30 січня 2014 року ОСОБА_4 було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на кв. АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.106).

Згідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з вимогами ст. 1216 ЦК, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК).

Отже, правовідносини щодо спадщини виникають у момент смерті спадкодавця і припиняються лише після отримання спадкоємцями усіх правових документів на спадщину. Нотаріус у цих правовідносинах несе регуляторну та реєстраційну функцію, що, однак, не змінює суті правовідносин, як правовідносин щодо спадщини. Будь якій спір, що виникає з приводу спадкового майна, прав на спадкування, процедур спадкування тощо, є спором щодо спадкування.

Правила щодо форми договору про поділ спадкового майна регулюється положенням глави 16 Цивільного кодексу України, де врегульовані питання щодо укладення правочинів.

Змістом ч. 4 статті 202 ЦК України, дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Книга шоста Цивільного кодексу України (Спадкове право) не містить прямої вказівки на те, що спадкоємці можуть укласти між собою договір про поділ спадщини, але право на укладення такого договору надається іншими нормами цивільного законодавства України. Так, статтею 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Нормами чинного цивільного законодавства встановлений принцип свободи договору, який міститься у статті 627 ЦК України. Сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору, але з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Серед загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлених ч. 6 статті 203 ЦК України є вимога про те, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Частиною 5 пункту 5 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року за № 5, встановлено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена, як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Крім того, спадкоємці мають право на зміну розміру частки у спадщині. Так, відповідно до положень ст. 1267 Цивільного кодексу України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, проте спадкоємці можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, та за письмовою угодою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів.

Предметом позовних вимог у даній справі є оскарження договору про поділ спадкового майна від 30.01.2014 року, укладеного між ОСОБА_1 , від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_6 , та ОСОБА_4 , зареєстрованого в реєстрі за №77, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рощіною Г.І., у частині розподілу спадкового майна, а саме: передання квартири АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_4 ; та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.01.2014 року.

При цьому ОСОБА_1 , як сторона договору про розподіл спадкового майна від 30 січня 2014 року, виступав тільки як спадкоємець померлої матері - ОСОБА_5 .

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на момент як укладання договору про поділ спадкового майна, так і на момент видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом 30.01.2014 року, малолітня ОСОБА_3 проживала та досі зареєстрована в спірній квартирі. ЇЇ батько ОСОБА_1 ніколи не був власником спірної квартири.

Судом встановлено, що у Приморському районному суді м. Одесі розглядаються декілька справ за участю ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме:

- цивільна справа №522/13516/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (за участю третьої особи - органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради) про визнання осіб такими, що втратили право проживання;

- цивільна справа №522/13112/16 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 (за участю третьої особи - органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради) про усунення перешкод у користування житлом шляхом вселення;

- цивільна справа №522/4849/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_9 про витребування майно з чужого незаконного володіння.

З приводу не проживання у спірній квартирі малолітньої ОСОБА_3 на час подачі позову, то з цього приводу судом вірно зазначено що права малолітньої захищаються відповідно до закону позивачкою у передбачений законом спосіб, а саме - існує окремий судовий спір, в якому досліджуються обставини щодо порушення прав малолітньої дитини на житло.

Крім того, у рішенні суду обґрунтовано зазначено, що дитина не відносилась до осіб, які мали право на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , і перехід прав та обов`язків фізичної особи після її смерті до спадкоємців не може по своїй суті порушувати будь-яких прав осіб, у тому числі малолітніх та неповнолітніх, які не є спадкоємцями, проте мають реєстрацію місця проживання за адресою нерухомого майна, що входить до спадкової маси.

Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що висновки суду, викладені у абзацах 4,5,6,7 на сторінці 5, та у абзаці 10 на сторінці 6 мотивувальної частини рішення, можуть бути використані позивачем, у якості преюдиції, при вирішенні справи №522/13112/16 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користування житлом шляхом вселення.

Колегія суддів зазначає, що позивачка, звертаючись до суду в інтересах неповнолітньої доньки із даним позовом, посилалась на порушення її батьком - ОСОБА_1 , прав дитини, оскільки останній свідомо відмовився від своєї частки у спадщині, порушуючи майнові та житлові права дитини, які визнавались померлою бабусею ОСОБА_5 .

І саме на ці доводи позовної заяви судом першої інстанції була надана відповідь у абзацах 4,5,6,7 на сторінці 5, та у абзаці 10 на сторінці 6 мотивувальної частини рішення (які просить виключити апелянт), наступного змісту:

«Суд погоджується з аргументацією позивача про те, що право дитини на проживання в квартирі АДРЕСА_1 виникло з часу її вселення у відповідності до статей 150, 155, 156 ЖК Української РСР та статей 331, 402, 405 ЦК України, положенням яких передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, сервітутне право користування житлом набувають члени сім`ї власника житла за фактом набуття статусу члена його сім`ї.

Окрім цього, справедливим є те, що померла ОСОБА_5 , на захист житлових прав своєї онучки, при своєму житті, надала свою особисту згоду на реєстрацію дитини в квартирі, що належала їй на праві приватної власності. За життя, власниця квартири не оспорювала житлових прав дитини щодо користування нею.

Відповідно до одного з основоположних приписів «Декларації прав дитини», прийнятої резолюцією 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року, дитина повинна мати право на житло (принцип 4).

Згідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

При цьому судом встановлено, що на момент як укладання договору про поділ спадкового майна так і на момент видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом 30.01.2014 року, малолітня ОСОБА_3 проживала та досі зареєстрована в спірній квартирі. ЇЇ батько ОСОБА_1 ніколи не був власником спірної квартири».

Колегія суддів зазначає, що питання порушення житлових прав дитини на спірне майно розглядається в іншому провадженні №522/13112/16 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користування житлом шляхом вселення.

Вищевказані обставини, встановлені при розгляді даної справи, не є преюдиційними при розгляді справи №522/13112/16, оскільки преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24.05.2018 року у справі № 922/2391/16).

Преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що відображується в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивостей преюдиціальності. Також преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин. Преюдиційними в цій справі є обставини, які пов`язані з прийняттям спадщини та розподілом її між спадкоємцям.

Таким чином, обставинам, які викладені у абзацах 4,5,6,7 на сторінці 5, та у абзаці 10 на сторінці 6 мотивувальної частини судового рішення дана належна правова оцінка, у зв`язку із чим у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для зміни рішення суду першої інстанції шляхом виключення вказаних абзаців з мотивувальної частини судового рішення.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2021 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суд ум. Одеси від 02 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 22 вересня 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе